Провадження № 4-с/761/189/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

за участю:

представника скаржника - Кириченка П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялий Максим Глібович на бездіяльність державного виконавця,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 із скаргою, у якій просив суд визнати протиправною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого Максима Глібовича, що полягає у невжитті заходів, направлених на зняття обтяжень з майна ОСОБА_1 при закінченні виконавчого провадження № 60196564, а також зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого Максима Глібовича зареєструвати припинення обтяжень № 2222081, зареєстроване 22.08.2013 державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Дудіком Р.Ю. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 36566244, виданий 18.02.2013, видавник: Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Подану скаргу обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2012 року у справі № 2-12737/2011 стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи 864 848,82 грн. заборгованості за договором про іпотечний кредит № 28920709 від 10.09.2007 року, а також стягнуто зі Скуратова 2 955,00 грн. судового збору. На виконання рішення суду було видано виконавчий лист № 2-12737/2011 від 07.02.2013 щодо ОСОБА_1 , який пред`явлено до виконання до Шевченківського районного відділу ДВС м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві, яким відкрито виконавче провадження № 36566244. В рамках виконавчого провадження № 36566244, 18.02.2013 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 було повністю погашено заборгованість за Кредитним договором на користь Державної іпотечної установи в добровільному порядку у розмірі 864 848,82 грн. Надалі державним виконавцем відділу примусового виконання рішень винесено постанову про стягнення виконавчого збору у провадження № 36566244 від 19.09.2019 у розмірі 86 780,38 грн. Також постановою державного виконавця від 01.10.2019 закінчено виконавче провадження № 36566244. Однак арешт майна ОСОБА_1 не було знято у зв`язку з не стягнення виконавчого збору. Рішенням Окружного адміністративного суду м .Києва від 04.12.2019 було скасовано постанову державного виконавця у виконавчому провадженні № 36566244 про стягнення виконавчого збору зі ОСОБА_1 . У зв`язку з чим, 17.03.2021 державним виконавцем відділу примусового виконання рішення Бялим М.Г. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 60196564 про стягнення виконавчого збору за постановою № 36566244, видану 19.09.2019 року. Однак разом із постановою про закінчення виконавчого провадження за виконавчим збором, державним виконавцем не було вирішено питання про зняття арешту з майна боржника. Таким чином, скаржник вважає, що така бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішення порушує права ОСОБА_1 у розпорядженні своїм майном.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2021 року матеріали скарги було передано на розгляд судді Фроловій І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду.

09 червня 2021 року на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року, Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялим Максимом Глібовичем було надано копію матеріалів виконавчого провадження № 36566244 з виконання виконавчого листа №2-12737/2011 від 07.02.2013 р.,

У судовому засіданні представник cкаржника подану скаргу підтримав та просив суд її задовольнити з підстав, що викладені у ній.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялий Максим Глібович, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, однак у своєму листі від 09 червня 2021 року просив розглядати справу у його відсутність.

Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали скарги, а також надані державним виконавцем копію матеріалів виконавчого провадження № 36566244 з виконання виконавчого листа №2-12737/2011 від 07.02.2013 р., суд встановив.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2012 року у справі № 2-12737/2011 було вирішено стягнути зі ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи 864 848,82 грн. заборгованості за договором про іпотечний кредит № 28920709 від 10.09.2007 року, а також стягнути зі Скуратова 2 955,00 грн. судового збору.

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист № 2-12737/2011 від 07.02.2013 щодо ОСОБА_1

14 лютого 2013 року на адресу відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надійшла заява від Державної іпотечної установи про відкриття виконавчого провадження.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Сабадаша Л.І. від 18 лютого 2013 року було відкрито виконавче провадження № 36566244 з виконання виконавчого листа №2-12737/2011 від 07.02.2013 р.

В рамках виконавчого провадження № 36566244, 18 лютого 2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

18 квітня 2019 року на підставі постанови від 18 березня 2019 року заступника начальника Головного територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві постановлено матеріал про передачу матеріалів виконавчого провадження, матеріали виконавчого провадження № 36566244 з виконання виконавчого листа №2-12737/2011 від 07.02.2013 р. було прийнято до виконання державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пиляєм С.І.

18 вересня 2019 року на адресу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві надійшла заява про закінчення виконавчого провадження, відповідно до якої Державна іпотечна установа повідомила, що боржником ( ОСОБА_1 ) фактично виконано в повному обсязі рішення Шевченківського районного суду м. Києва.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пиляєм С.І. було винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

01 жовтня 2019 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пиляєм С.І. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 36566244.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року ц справі №640/19113/19 було скасовано постанову державного виконавця у виконавчому провадженні № 36566244 про стягнення виконавчого збору зі ОСОБА_1 . Рішення суду набрало законної сили 06 січня 2020 року.

17 березня 2021 року представник ОСОБА_1 звертався із заявою вих. №17/03/2021-1 про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника.

24 березня 2021 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Бялим М.Г. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 60196564 про стягнення виконавчого збору за постановою № 36566244.

Щодо вимог скаржника, суд дійшов наступних висновків.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, як передбачено ч. 1 ст. 447 ЦПК України.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами п.п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено, що всі виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 , що були відкриті у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві - закінчені.

Однак, разом із постановою про закінчення виконавчого провадження за виконавчим збором, державним виконавцем не було вирішено питання про зняття арешту з майна боржника.

Дане підтверджується інформаційною довідкою № 249797160 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 березня 2021 року, відповідно до якої за ОСОБА_1 зареєстровано обтяження № 2222081, накладене 22 серпня 2013 державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Дудіком Р.Ю. в рамках примусового виконання рішення у виконавчому провадженні на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 36566244, виданий 18.02.2013. видавник: Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Відтак вбачається, що майно ОСОБА_1 перебуває під арештом за постановою державного виконавця від 18.02.2013, яка забезпечує стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 60196564, яке було закінчене 24.03.2021 року.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 129-1 Конституції України говорить про те, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Норми ч. 2 ст. 19 Конституції України вказують на те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» закріплено навіть не право, а обов`язок виконавця діяти в інтересах стягувача та отримувати інформацію, необхідну для проведення виконавчих дій.

Статтею 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача. Частиною 5 цієї ж статті Закону встановлено, що відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд вважає, що підлягають задоволенню заявлені ОСОБА_1 вимоги в яких він просить зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого Максима Глібовича зареєструвати припинення обтяжень № 2222081, зареєстроване 22.08.2013 державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Дудіком Р.Ю. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 36566244, виданий 18.02.2013, видавник: Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

В іншій частині відмовити, оскільки судом не встановлено протиправних дій/бездіяльності державного виконавця.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що подана скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 41, 129-1 Конституції України, ст. 1, 18, 65 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 18, 260, 447, 451, 1281 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа: Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялий Максим Глібович на бездіяльність державного виконавця - задовольнити частково.

Зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого Максима Глібовича зареєструвати припинення обтяжень № 2222081, зареєстроване 22.08.2013 державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Дудіком Р.Ю. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 36566244, виданий 18.02.2013, видавник: Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

В іншій частині вимог - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялий Максим Глібович, адреса місця знаходження - 03056, м. Київ, вул. Олекси Тихого, буд. 32.

Суддя: