Справа № 344/7069/19
Провадження № 22-ц/4808/734/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Пацаган В.В.,

за участі апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Савчука В.Р., позивача ОСОБА_2 , представника позивача адвоката Поляка П.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 березня 2021 року та додаткове рішення від 07 квітня 2021 року, ухвалені суддею Шамотайлом О.В. в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 30.03.2017 до договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від 14.08.2014,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати додаткову угоду №1 від 30.03.2017 до договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 14.08.2014 - недійсною, оскільки така угода відбувалася без її відома та згоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 з 29.09.2012.

14.08.2014, перебуваючи у шлюбі вони виплатили ТОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД» повну вартість квартири площею 70,67 кв.м. по договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому. При цьому покупцем у договорі зазначено відповідача ОСОБА_1 .

Надалі, 30.03.2017 було укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від 14.08.2014 між продавцем ТОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД», покупцем ОСОБА_1 та новим покупцем ОСОБА_3 , за якою всі права та обов`язки покупця від ОСОБА_1 перейшли до ОСОБА_3 .

Вважає, що вищевказана угода порушує її права, оскільки кошти на придбання квартири були спільними коштами подружжя і про укладення угоди відповідач її не повідомив.

За таких обставин позивач на підставі норм ст. 65 СК України, ст. 203, 215 ЦК України просила визнати додаткову угоду № 1 від 30.03.2017 до договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від 14.08.2014 - недійсною.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 березня 2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 .

Визнано додаткову угоду № 1, укладену між продавцем ТОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД», покупцем ОСОБА_1 та новим покупцем ОСОБА_3 від 30.03.2017 до Договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від 14.08.2014 укладеному між продавцем ТОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД» та покупцем ОСОБА_1 - недійсною. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , понесені судові витрати по 256,13 грн з кожного відповідача, а всього в загальному розмірі 768,39 грн.

Додатковим рішенням від 07.04.2021 з відповідачів стягнуто правову допомогу в сумі 29685,30 грн.

З такими рішеннями відповідач не погодився та в особі його представника подав апеляційну скаргу.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що чинним законодавством не передбачено визнання недійсності правочину щодо спільного майна, укладеного без письмової згоди другого подружжя, оскільки відповідно до ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Позивачка не заперечує наявність спірної угоди, а отже вважається, що відповідач діяв за згодою другого з подружжя.

Крім того, позивачка не представила доказів, згідно яких додаткова угода не відповідає вимогам ст. 203, 215 ЦК України. За правовою позицією ВС від 22.02.2017 у справі № 6-17цс17 визнати недійсним можна тільки той договір, в якому той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно. Однак, в спірному випадку, суд не спростував той факт, що про укладення обох договорів на купівлю квартири в інтересах матері відповідача ОСОБА_3 позивачці було добре відомо, всі документи знаходились в квартирі, де проживала сім`я до січня 2019 року і мала вільний доступ до документів. Тому слід вважати, що учасники додаткової угоди - ОСОБА_1 , ТОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД» про переведення прав покупця на ОСОБА_3 діяли добросовісно.

Суд допустив і процесуальне порушення, оскільки не відклав судове засідання при наявності обґрунтованого клопотання відповідача.

Також апелянт не погоджується із обґрунтованістю додаткового рішення. Так, апелянт вважає, що суд безпідставно стягнув 29685,30 грн правової допомоги. Стягнуті витрати є неспівмірними із складністю справи та вказаними адвокатом роботами, витраченим часом, обсягом наданих послуг. Так, з наданого представником позивача звіту про надані послуги вбачається, що на такі послуги, як підготовка позовної заяви та підготовка доповіді у судових дебатах, зазначено однакову кількість часу - 3 год. Хоча це різні по навантаженню процесуальні документи. Участь в судовому засіданні зазначено 1 год 30 хв, хоча фактично вони тривали від 5 хв до 15 хв. Документи, які підтверджують виконання адвокатом робіт та їх оплату підписано однією особою, Поляком П.П. , що вказує на фальсифікацію їх як доказів. Відповідно, належного підтвердження оплати витрат, які стягнув суд, сторона не подала, як-то квитанції, платіжні доручення з відміткою банку.

Тому додаткове рішення та рішення у справі підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, про що просить апелянт за наслідком розгляду апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Поляк П.П. вказує на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд правомірно виходив з того, що на момент укладення договору та додаткової угоди до договору сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, відтак спірні майнові права на квартиру є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Звертає увагу на те, що майнові права на квартиру є цінним майном, а укладена між відповідачами угода виходить за межі дрібного побутового правочину, з огляду на що обов`язковою умовою для розпорядження цим майном є письмова згода другого з подружжя, тобто ОСОБА_2 . Разом з тим, оспорювана додаткова угода укладена без письмової згоди останньої, а тому твердження апелянта, що він діяв зі згоди позивачки є безпідставними та не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недійсність оспорюваного правочину з огляду на відсутність згоди позивачки на відступлення майнових прав, які є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, вважає помилковим посилання апелянта на висновки ВСУ, викладені у постанові від 22.02.2017 у справі № 6-17цс17, так як ВП ВС у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 відступила від попередніх висновків ВСУ щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та вказала на те, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором, і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Отже, доводи апелянта про те, що відсутність згоди другого з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є підставою для скасування такого правочину, а суд першої інстанції повинен був з`ясувати добросовісність того з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та третьої особи - контрагента за таким договором є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо доводів апелянта з приводу порушення судом норм процесуального права, представник ОСОБА_2 - адвокат Поляк П.П. вказує на те, що таке порушення може бути підставою для скасування рішення суду лише у випадку, якщо воно призвело до неправильного вирішення спору. При цьому, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення правомірно врахував, що у матеріалах справи містилася заява представника апелянта про розгляд справи за їх відсутності, тому підстав для відкладення розгляду справи не було.

Не погоджується представник позивачки також із доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованості додаткового рішення суду. Вказує на те, що ним до матеріалів справи долучено всі необхідні докази на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, у тому числі, квитанції до прибуткових касових ордерів. Такі витрати є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих послуг, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх стягнення із ОСОБА_1 .

Із урахуванням наведеного, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення у справі та додаткове рішення - без змін.

У судовому засіданні апелянт та його представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити.

Позивач та її представник скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні за безпідставністю.

ОСОБА_3 та представник ТОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД» в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене рішення відповідає цим вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 29 вересня 2012 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 1391, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом ДРАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с. 6).

Згідно із договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, укладеним 14.08.2014 між ТзОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), продавець зобов`язався передати у власність покупця квартиру, яка буде створена ним у майбутньому, площею 70,67 кв.м., що знаходиться на 5 поверсі, в 1 під`їзді, у будинку АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язався прийняти квартиру відповідно до умов договору. Загальна вартість квартири на момент укладення договору становить 487623 грн (а.с. 7-9).

ОСОБА_1 повною мірою оплатив вищевказану вартість квартири, що підтверджується довідкою ТзОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД» про здійснення повного розрахунку згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому № 0303-01 від 03.03.2015 (а.с. 11).

30.03.2017 ТзОВ «СКАЙ ЦЕНТР ЛТД» (Продавець), ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_3 (Новий покупець) уклали додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому від 14.08.2014, за умовами якої замінили покупця ОСОБА_1 на ОСОБА_3 . З моменту підписання вказаної угоди до нового покупця перейшли усі права та обов`язки за договором (а.с. 15).

Встановивши, що позивачка не давала згоди на відступлення майнових прав, які є спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов висновку про недійсність оспорюваного правочину із підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В спірному випадку, як правильно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 , укладаючи оспорювану угоду, розпорядився спільним майном подружжя без згоди дружини позивачки у справі, діяв неправомірно, всупереч положенням статті 65 СК України, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апелянта про безпідставне неврахування судом першої інстанції висновків ВСУ, викладених у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, згідно із якими відсутність згоди одного із подружжя на відчуження спільного сумісного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого із подружжя, недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зазначено про те, що принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників без згоди іншого (інших) співвласників, не повинен застосовуватися. Аналогічний висновок, викладено у постанові ВС від 23.12.2020 у справі № 726/1606/17, згідно із яким закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Відтак, такий критерій як добросовісність дій сторін оскаржуваної угоди, не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно врахував, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 18 грудня 2020 року, встановлено, що майнові права на квартиру площею 70,67 кв.м., що знаходиться на 5 поверсі, в 1 під`їзді, в будинку АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані у шлюбі, в інтересах сім`ї.

Відтак, вказані обставини не підлягають доказуванню у даній справі, оскільки рішення якими вони встановлені, має преюдиційний характер.

Доводи апелянта щодо того, що спірна квартира фактично придбана ОСОБА_3 -його матір`ю, за власні кошти зароблені в Італійській республіці, про що знала позивач, суд не знаходить обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутній будь-який доказ, який би це підтверджував. Сам по собі факт перебування її в Італії тривалий час не є беззаперечним доказом обставин, на які посилається апелянт. Крім того, ОСОБА_3 не оскаржила спірне рішення суду. Доводи апелянта щодо неможливості нею особисто укласти спірну угоду внаслідок проблем з приїздом в Україну суд оцінює критично, з огляду на укладення нею додаткової угоди.

З огляду на встановлені обставини справи та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Івано-Франківського міського суду від 16 березня 2021 року.

Відповідно, не підлягає скасуванню і додаткове рішення цього суду від 07 квітня 2021 року, оскільки судом правильно вирішено питання розподілу судових витрат, зокрема враховано, що понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу підтверджується належними доказами..

В частині доводів апелянта щодо дійсності квитанції до прибуткового касового ордера та завищення вартості наданих послуг, колегія суддів не знаходить їх обґрунтованими, оскільки з огляду на досліджені судом документи, підписання розрахункового документа керуючим партнером адвокатського об`єднання не є порушенням порядку заповнення квитанції. Доводи про завищення вартості послуг окрім сумнівів наведених у скарзі щодо їх обрахунку, будь-якими іншими доказами не підтверджено. При цьому, суд першої інстанції дав оцінку таким з точки зору співмірності та навів відповідні обґрунтування. Апелянтом окрім заперечень та припущень, не наведено конкретних фактів, які вказували б на необґрунтованість висновку суду в цій частині.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 березня 2021року та додаткове рішення від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30.08.2021.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Максюта І.О.