Справа № 196/676/20
№ провадження 2/196/370/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року Царичанський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Руснака А.І.,

секретаря судового засідання: Кузнецової Г.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Тараненко П.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Царичанської селищної ради Дніпропетровської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Царичанської селищної ради Дніпропетровської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба - ОСОБА_6 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів грмадянського стану Царичанського районного управління юстиції 07 червня 1999 року), а також баба ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Ще раніше - під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, загинув чоловік померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_5 та її батько, а також батько відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_8 .

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до якої входить житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_6 від 04.06.1991 року, яке видано згідно рішення виконкому Царичанської районної ради народних депутатів №147 від 15 травня 1991 року, записано в реєстрову книгу 13 під реєстровим №2210.

Згідно висновку експерта ринкова вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складає 81 430 грн.

За життя ОСОБА_6 заповіту не складала.

Спадкоємцями першої черги після померлої ОСОБА_6 є її син ОСОБА_8 , який спадщину не прийняв, оскільки відмовився від її прийняття та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25 січня 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті баби - ОСОБА_6 , отримала відмову, у зв`язку з тим, що є спадкоємець першої черги, який має право подати заяву про прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні необхідні документи для встановлення родинних відносин з померлою.

06 липня 2020 року звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті баби - ОСОБА_6 , вона отримала відмову, у зв`язку з тим, що є спадкоємець першої черги, який мав право подати заяву про прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні необхідні документи для встановлення родинних відносин з померлою.

Зазначила, що оскільки її батько ОСОБА_8 спадщину після померлої його матері, а її баби ОСОБА_6 , не прийняв та помер, то вона не може за правом представлення набути спадщину після померлої баби, так як умовами набуття права на спадкування за правом представлення є смерть спадкоємця першої, другої чи третьої черги до часу відкриття спадщини (до дня смерті або в день смерті).

Вказала, що не може набути спадщину після померлої баби за спадковою трансмісією, оскільки спадкова трансмісія можлива за наявності двох умов:

-якщо спадщину відкрито (спадкодавець помер);

- слідом за спадкодавцем помирає спадкоємець, не встигнувши у встановлений законом строк прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Її батько не прийняв спадщину після ОСОБА_6 не у зв`язку зі своєю смертю, не встигнувши у встановлений законом строк прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , до цього часу є власністю померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

На сьогоднішній день вона продовжує проживати в цьому будинку, починаючи з 28 грудня 1998 року, тобто відкрито володіє цим майном вже після смерті баби більше 20 років, сплачує комунальні послуги за вказаною адресою, проводить поточні ремонти.

Вказала, що відкрито володіє домоволодінням, оскільки зареєстрована та проживає у вказаному житловому будинку безперервно з 28.12.1998 року - більше 20 років без якогось приховування цього факту для оточуючих, утримує будинок, проводить поточні ремонти, сплачує після смерті ОСОБА_6 з 06.06.1999 року по теперішній час комунальні платежі.

Крім того, згідно свідоцтва про народження її батька - ОСОБА_8 , по батькові його матері і її бабусі помилково зазначено « ОСОБА_6 », а не « ОСОБА_6 ».

Згідно свідоцтва про смерть - ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6

Свідоцтво про смерть видається на підставі паспорта померлої особи, тому вірним необхідно рахувати по батькові померлої ОСОБА_6 саме « ОСОБА_6 », як зазначено в свідоцтві про її смерть, а не « ОСОБА_6 ».

Позасудовим шляхом встановити факт родинних відносин між нею та померлою неможливо.

Прохає встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що вона являється онукою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 ; та визнати за нею право власності на житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 04.06.1991року, виданого згідно рішення виконкому Царичанської районної ради народних депутатів №147 від 15 травня 1991 року, записаного в реєстрову книгу 13 під реєстровим №2210, за набувальною давністю.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Тараненко П.П. в судовому засіданні позов підтримали повністю та прохали його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засіданні не з`явилися, однак подали до суду заяви, в яких прохали розглянути справу у їх відсутність та позовні вимоги визнали повністю.

Представник відповідача Царичанської селищної ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, не заперечують проти задоволення позову.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні показали, що є сусідами позивача. Дійсно з кінця 1998 року позивач проживає по АДРЕСА_1 разом зі своєю бабусею ОСОБА_6 , яка померла у 1999 році. На даний час, позивач продовжує проживати у житловому будинку за вказаною адресою, після смерті бабусі доглядає за будинком та утримує його, періодично робить в ньому поточний ремонт.

Суд, заслухавши думку позивача та її представника, покази свідка, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача - ОСОБА_6 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів грмадянського стану Царичанського районного управління юстиції 07 червня 1999 року), а також баба ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26).

ОСОБА_7 , чоловік померлої ОСОБА_6 , загинув під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_5 , відповідач в даній справі, та батько позивача, а також батько відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_8 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до якої входить житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_6 від 04.06.1991 року, яке видано згідно рішення виконкому Царичанської районної ради народних депутатів №147 від 15 травня 1991 року, записано в реєстрову книгу 13 під реєстровим №2210 (а.с.21).

За життя ОСОБА_6 заповіту не складала.

Спадкоємцем першої черги після померлої ОСОБА_6 є її син ОСОБА_8 , який спадщину не прийняв, оскільки відмовився від її прийняття та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25 січня 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті баби - ОСОБА_6 , отримала відмову, у зв`язку з тим, що є спадкоємець першої черги, який має право подати заяву про прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні необхідні документи для встановлення родинних відносин з померлою.

06 липня 2020 року звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті баби - ОСОБА_6 , вона отримала відмову, у зв`язку з тим, що є спадкоємець першої черги, який мав право подати заяву про прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні необхідні документи для встановлення родинних відносин з померлою (а.с.45).

Так, згідно свідоцтва про народження батька позивача - ОСОБА_8 , по батькові його матері і її бабусі помилково зазначено « ОСОБА_6 », а не « ОСОБА_6 », згідно свідоцтва про смерть - ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (а.с.46).

Свідоцтво про смерть видається на підставі паспорта померлої особи, тому вірним необхідно рахувати по батькові померлої ОСОБА_6 саме « ОСОБА_6 », як зазначено в свідоцтві про її смерть, а не « ОСОБА_6 ».

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Факт родинних відносин між фізичними особами суд встановлює у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації.

Вказаний в заяві факт позивачу необхідно встановити з метою оформлення спадкових прав, іншим шляхом встановити його неможливо.

За таких обставин, оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту родинних відносин між особами, і факт родинних відносин, який просить встановити позивач, підтверджується показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , наданими в судовому засіданні, згідно яких позивач ОСОБА_1 дійсно є онукою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , суд приходить до висновку, що вимога позивача про встановлення факту родинних відносин зі спадкодавцем є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимог про визнання права власності за набувальною давністю, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Як на правову підставу звернення до суду з вимогою про визнання права власності на житловий будинок позивач посилається на ст. 344 ЦК України.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Як роз`яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперевність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`явлено позовів про повернення майна.

За змістом роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ.

Згідно ч.1 та 2 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрації прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

У відповідності до статті 411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві стверджує, що починаючи з 28 грудня 1998 року вона відкрито володіє житловим будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги за вказаною адресою, проводить поточні ремонти, на підтвердження чого надає копії Договору про користування електричною енергією №8000 від 12.08.2000 року, Договору №1101031 про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області від 17.11.2004 року, Договору №6067 про надання послуг з газопостачання від 09.03.2006 року, укладені на її ім`я. При цьому, на даний час власником житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 04.06.1991 року є ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21)

Таким чином, позивач, користуючись будинком, який не є її власністю, достеменно знала її власника - померлу ОСОБА_6 , факт родинних відносин між якими встановлено в судовому засіданні та підтверджено показами свідків, наданими в судовому засіданні, а саме, що позивач ОСОБА_1 є онукою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , а тому її володіння даним будинком не можна вважати добросовісним.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, підтвердженими наявними у справі доказами, суд вважає доведеним, що позивачу було відомо, про власника спірного будинку, а отже у даному конкретному випадку відсутні необхідні умови для виникнення права власності за набувальною давністю.

Обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, позивач не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за нею права власності на вищевказаний будинок за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному нею способу захисту права.

Виходячи з вищенаведених висновків, з огляду на положення ч.4 ст.206 ЦПК України суд не приймає визнання відповідачами заявленого ОСОБА_1 позову в частині визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, оскільки таке визнання позову не є безумовною підставою для його задоволення, ураховуючи встановлені обставини справи та те, що вирішуючи спір по суті суд повинен дослідити матеріали справи, надати правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно з факту визнання відповідачем позову. Про це вказується також в Постанові Верховного Суду від 16.07.2018 року.

На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю слід відмовити.

При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується позиція позивача ОСОБА_1 не стягувати судовий збір із відповідачів.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 328, 344 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 206, 247, 259, 263- 265, 268, 315 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Царичанської селищної ради Дніпропетровської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності - задовольнити частково.

Встановити той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка селища Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Царичанським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 22.12.1998 року, рнокпп НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , являється онукою ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Царичанської селищної ради Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю - відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 26.08.2021 року.

Суддя: А.І. Руснак