ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6427/21 Справа № 185/1821/20 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 тавня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 31.08.1996 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину, видане Першою Павлоградською нотаріальною конторою Дніпропетровської області, на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

20.04.1998 року вона придбала ще Ѕ частку цього житлового будинку згідно договору купівлі-продажу. 24.03.2000 року вона отримала у власність земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,1 га згідно Державного акту на право власності на землю на підставі рішення Павлоградської міської ради за № 116-8/ХХІІІ від 23.12.1999 року.

21.07.2011 року у цю будівлю було зареєстровано її онука відповідача ОСОБА_2 .

22.11.2012 року вона отримала будівельний паспорт на будівництво двоповерхового житлового будинку з гаражем за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, 28.11.2012 року подала до інспекції ДБК у Дніпропетровській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт двоповерхового житлового будинку з гаражем за вказаною адресою, в ході яких старий будинок та господарські будівлі були знищені як непридатні для використання. 19.12.2017 року в її будівлю був зареєстрований її правнук відповідач ОСОБА_2 .

Оскільки відповідач та його малолітня дитина на теперішній час зареєстровані в будівлі, яка знищена в 2012 році, а нова будівля недобудована та не введена в експлуатацію, за відповідачами не зберігається право користування житловим будинком.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено.

Витрати по сплаті судового збору в сумі 1681.60 гривень та на правову допомогу в сумі 5000.00 гривень покладено на позивача ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 01.08.1996 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-2137 (а.с. 10) позивачу належить Ѕ долі жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.04.1990 року, зареєстрованого Павлоградською філією Придніпровської товарної біржі за реєстраційним номером 4/10-НД-Ф (а.с. 9) позивач придбала Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

За Державним актом на право приватної власності на землю від 24.03.2000 року, виданим на підставі рішення сесії Павлоградської міської Ради народних депутатів за № 116-8/ХХІІІ скликання від 23.12.1999 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2884-Ж (а.с. 11), позивачу передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,1 га, розташовану в АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку.

За відомостями, які містяться в домовій книзі на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 12-13) відповідач ОСОБА_2 зареєстрований з цьому будинку 22.07.2011 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в цьому будинку 19.12.2017 року.

Згідно повідомлення ДП 7 від 07.12.2012 року про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, здійсненого позивачем на ім`я в.о. начальника інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області Ратич Н.М. (а.с. 15), позивачем повідомлено про початок виконання будівельних робіт двоповерхового житлового будинку з гаражем за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту, складеного Колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 21.02.2020 року (а.с. 8) 21.02.2020 року згідно замовлення № 5863 від 05.06.2019 року було проведено інвентаризацію житлового будинку (саманного, побудованого до 1941 року) по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано: 1/2 частина станом на 06.09.1996 року за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 31.08.1996 року Першою Павлоградською держнотконторою за р. № 3-2137; Ѕ частина станом на 22.04.1998 року за ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 20.04.1998 року Павлоградською філією Придніпровської товарної біржі за р. №4/10-НД-ф. У ході проведення технічної інвентаризації встановлено, що вказаний житловий будинок та належні до нього господарські будівлі і споруди повністю знесені, залишились тільки трубчаті колодязі № 1. Та № 2. На підставі будівельного паспорту від 22.11.2012 року № 1826, виданого відділом містобудування та архітектури Павлоградської міської ради та повідомлення ДП № 7 від 07.12.2012 року інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області розпочату будівництво двоповерхового дерев`яного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в стадії незавершеного будівництва. По заяві власника відсоток готовності об`єкта незавершеного будівництва, а саме недобудованого житлового будинку, не визначався. Після зносу будинку, господарських будівель та споруд право власності, згідно вказаних правовстановчих документів не анульовано. Дані по реєстрації права власності надані станом на 31.12.2012 року.

Згідно з відповіддю АТ «ДТЕК Дніпровські електричні мережі» від 07.05.2019 року №107/0326 на заяву відповідача ОСОБА_2 (а.с. 81-82), поясненнями останнього, наданими Службі по справах дітей Павлоградської міської ради 23.03.2020 року (а.с. 84), а також поясненнями представників позивача, наданими в судовому засіданні, позивач, як власник будинку, в 2019 році звернулась до енергопостачальної компанії із заявою про відключення електропостачання в будинок АДРЕСА_1 .

Також судом першої інстанції було встановлено, що на даний час у відповідачів відсутні ключі від її будинку і на даний час останні не мають до нього доступу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.2 ст.286 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі зазначених правових норм суд дійшов висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном позивач, як власник, має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом із тим, реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації, яким відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Цією статтею передбачено й порядок зняття з реєстрації, що є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, а не суду.

Таким чином, якщо судом буде вирішено питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловими приміщенням, це є підставою для зняття органами реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, відповідачів з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права користування житловим приміщенням; 2) визнання особи безвісно відсутньою; 3) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Тобто вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Однак, позивачем відповідної позовної вимоги, пов`язаної з житловими правами відповідачів, суду не заявлялось.

Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 тавня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова