КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4844/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 7 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь 24 554 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої залиттям квартири, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 вересня 2019 року належну позивачу на праві власності квартиру АДРЕСА_1 було залито водою з вини відповідача, власника квартири № 100 , яка знаходиться поверхом вище.

16 вересня 2019 року комісією у складі працівників КП «Житло-Сервіс» та в присутності позивача складений акт про залиття квартири, в якому встановлено, що 10 вересня 2019 року відбулось залиття квартири № 90 із квартири № 100 , що розташована поверхом вище, а причиною залиття є недбале користування сантехнічним обладнанням мешканцями вище розташованої квартири. Також в акті зафіксовані пошкодження квартири позивача внаслідок залиття, а саме: коридор-стіни (шпалери) 15 кв. м, кухня-стіни (шпалери) 8 кв. м.

Згідно із звітом про вартість відновлювального ремонту приміщень квартири від 4 жовтня 2019 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту приміщень квартири АДРЕСА_1 (з урахуванням фізичного зносу оздоблювальних матеріалів) складає 23 400 грн, вартість послуг з оцінки розміру матеріального збитку складає 1 000 грн, вартість послуг із складання акту про залиття складає 154 грн, а тому загальний розмір матеріальної шкоди, заподіяної позивачу, становить 24 554 грн.

Позивач вказав, що добровільно відшкодувати завдану шкоду майну відповідач відмовилась, їй була направлена претензія № 20 від 16 жовтня 2019 року про відшкодування збитків, однак відповіді не одержано. При цьому внаслідок залиття квартири йому заподіяно моральну шкоду, розмір відшкодування якої, враховуючи вимоги розумності та справедливості, тривалість душевних страждань у формі дискомфорту, стресу, хвилювань через появу грибка на стінах, через пошкоджений інтер`єр помешкання, відмову відповідача добровільно відшкодувати шкоду, позивач оцінив в сумі 10 000 грн. Позивач також просив вирішити питання розподілу судових витрат та покласти на відповідача сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 12 400 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 24 554 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 8 700,00 грн та судовий збір у розмірі 768,40 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що залиття квартири позивача 10 вересня 2019 року сталося внаслідок недбалого користування сантехнічним обладнанням мешканцями вище розташованої квартири, власником якої є відповідач, а тому є усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача встановленого розміру збитків, який ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах, а також моральної шкоди.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач через представника - адвоката Рибіцьку Ю.Б. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у позовній заяві були зазначені неправдиві відомості про події та обставини спірних правовідносин сторін, зокрема, стосовно дати витоку води із квартири відповідача, який стався саме 23 березня 2019 року і в якості компенсації позивачу завданих збитків відповідачем та її сином навесні 2019 року було виплачено грошові кошти на загальну суму більше 38 000 грн, у зв`язку з чим питання відшкодування шкоди було закрите. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б однозначно підтверджували наявність вини відповідача у спричинені шкоди його майну та самого факту залиття квартири 10 вересня 2019 року внаслідок недбалого користування сантехнічним обладнанням у квартирі відповідача. Акт про залиття, який був складений 16 вересня 2019 року за відсутності відповідача, не містить відомостей, які б надали можливість встановити дійсні обставини справи, а саме: про яке саме обладнання йде мова, де конкретно це обладнання знаходиться у квартирі тощо. Вказує, що для стягнення майнової шкоди внаслідок залиття згідно зі статтею 1166 ЦК України позивач мав надати беззаперечні докази про наявність вини відповідача у спричиненні такої шкоди, в тому числі акт про залиття, складений з повним дотриманням вимог законодавства, який містив би виключний перелік відомостей щодо залиття і пояснення особи, якій інкримінується вина. Крім того, основними пошкодженнями, яких нібито зазнала квартира позивача, є пліснява (грибок), що з`явилася в результаті залиття, однак за обставин залиття цього помешкання 10 вересня 2019 року грибок не міг так сильно уразити квартиру за буквально декілька тижнів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Братищенко Ю.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. При цьому порушує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 200 грн.

Як на підставу заперечень зазначив, що 11 серпня 2018 року було перше залиття квартири позивача, 23 березня 2019 року, про яке зазначає відповідач, - друге залиття, але у зв`язку із добровільним відшкодуванням шкоди позивач не пред`являв вимог до суду. Підставою даного позову є третє залиття, яке мало місце 10 вересня 2019 року, про що свідчить відповідний акт, який складений та підписаний комісією із чотирьох осіб - представників експлуатуючої організації КП «Житло-Сервіс», які оглянувши квартиру 16 вересня 2019 року, встановили пошкодження шпалер на стінах у коридорі та кухні через нещодавнє залиття 10 вересня 2019 року, а не піврічної давнини. У даному випадку акт про залиття складений через 6 днів після факту залиття, а тому правовідносини у цій справі не є подібними із правовідносинами, що виникли у справі №6-2125цс16, на висновки в якій посилається відповідач. При цьому відповідно до презумпції вини, встановленої статтею 1166 ЦК України, саме відповідач повинен довести відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи та покази допитаних в судовому засіданні свідків, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2017 року.

Власником квартири № 100 , що знаходиться у цьому ж будинку поверхом вище є відповідач ОСОБА_1 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 листопада 2019 року та не заперечувалося сторонами.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказував, що 10 вересня 2019 року сталось залиття його квартири з вини відповідача, яка володіє, однак не проживає у квартирі поверхом вище.

Вказані обставини підтверджується актом про залиття від 16 вересня 2019 року, складеного комісією у складі працівників відділення № 5 КП «Житло-Сервіс»: провідного інженера - ОСОБА_4 , майстра - ОСОБА_5 , слюсара-сантехніка (електрика) - ОСОБА_6 , старшого майстра (представника аварійної служби) - ОСОБА_7, затвердженого менеджером (управителем) групи будинків відділення № 5 КП «Житло-Сервіс» Шеремет М.

Згідно із зазначеним актом, за результатами обстеження квартири позивача за № 90 були виявлені пошкодження внаслідок залиття, що трапилось 10 вересня 2019 року у будинку АДРЕСА_4 з квартири № 100 , яка розташована поверхом вище, а саме: коридор-стіни (шпалери) 15 кв. м, кухня-стіни (шпалери) 8 кв. м. В акті зазначено, що причиною залиття є недбале користування сантехнічним обладнанням мешканцями вище розташованої квартири.

Вирішуючи спір між сторонами щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції керувався нормами цивільного процесуального законодавства, які визначають правила доказування у цивільному процесі, та положеннями матеріального закону, які регулюють зобов`язання, що випливають із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання).

Так, згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45) установлено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє як безпідставні аргументи апеляційної скарги про те, що для стягнення майнової шкоди внаслідок залиття згідно зі статтею 1166 ЦК України саме позивач мав довести наявність вини відповідача у спричиненні такої шкоди.

Судовим розглядом справи було встановлено, що чергове залиття квартири позивача 10 вересня 2019 року відбулося внаслідок недбалого використовування сантехнічного обладнання мешканцями квартири відповідача, в якій остання не проживає, здаючи її в найм.

Як свідчать матеріали справи, квартира відповідача розташована поверхом вище над квартирою позивача, однак жодних доказів, які б підтверджували, що джерело залиття знаходилося в іншій квартирі, розташованій над квартирою позивача, або на ділянці, за яку несе відповідальність балансоутримувач, стороною відповідача не надано, а відтак є доведеними обставини того, що шкоду завдано не з вини відповідача.

При цьому сам по собі акт про залиття є одними із доказів, що підтверджують факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані, а отже у сукупності з іншими письмовими і речовими доказами у справі, висновком суб`єкта оціночної діяльності та показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, є належним доказом факту завдання шкоди майну позивача внаслідок залиття квартири.

Посилання відповідача на те, що акт комісії відділення № 5 КП «Житло-Сервіс» від 16 вересня 2019 року є неналежним і недопустимим доказом наявності її вини у залитті квартири позивача безпідставні, оскільки він відповідає основним критеріям його форми, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», та в ньому містяться такі вихідні дані як: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття; подія, що трапилась; наслідки залиття; а також причини залиття.

Тобто, наданий позивачем акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно вважав, що відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди. Клопотання про проведення відповідних судових експертиз відповідач або її представник в районному та апеляційному суді також не заявляли.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» покладено на споживача обов`язки щодо своєчасного вжиття заходів з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; своєчасного проведення підготовки помешкання та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; допущення у приміщення квартири представників виконавця/виробника для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку; дотримання вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг.

Системний аналіз зазначених положень законодавства у взаємозв`язку із положеннями статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані, своєчасно усувати недоліки у його роботі, а також самовільно не втручатися у внутрішньобудинкову систему водопостачання або водовідведення. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до звіту про вартість відновлювального ремонту приміщень квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , складеного 4 жовтня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту приміщень даної квартири внаслідок залиття (з урахуванням фізичного зносу матеріалів) складає 23 400 грн; вартість послуг з оцінки розміру матеріального збитку складає 1 000 грн, що підтверджується відповідною квитанцією; вартість послуг із складання акту про залиття складає 154 грн, що також підтверджується квитанцією.

В додатках до звіту від 4 жовтня 2019 року наявні фототаблиці, з яких можна простежити факт завдання позивачу майнових збитків в результаті залиття його квартири, що полягають у появі, на момент обстеження експертом приміщень, плісняви на стінах та відшарування шпалер, розбуханні частини меблевих панелей та дверного блоку, які є деформованими через потрапляння значної кількості вологи.

Оскільки факт залиття помешкання позивача є доведений належними і допустимими доказами у справі, розмір завданої шкоди відповідачем під час розгляду справи не спростований і встановлений на підставі звіту про вартість відновлювального ремонту приміщень квартири, складеного за результатом проведення будівельно-технічного обстеження на замовлення позивача, а відповідачем не надано відповідний висновок експерта із цього самого питання і ніяким чином не обґрунтовано, що вказаний звіт викликає сумніви щодо його правильності, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановленого в зазначеному висновку розміру майнового збитку в сумі 23 400 грн, а також понесених витрат на складання акту про залиття в суму 154 грн та на проведення оцінки вартості матеріальних збитків в сумі 1 000 грн. Відтак загальна сума майнової шкоди становить 24 554 грн.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача і врахувавши, що відповідач як власник квартири, яка знаходиться поверхом вище і в якій ставсянеконтрольований витік води із сантехнічного обладнання, не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири.

Крім того, вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд правомірно вважав, що залиття квартири дійсно призвело до змін в житті позивача, оскільки цим викликається необхідність проведення робіт по відновленню квартири, докладання додаткових зусиль для нормалізації свого життя та захисту порушених прав.

Зважаючи на характер страждань, обсяг заподіяної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 23, 1167 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами й доповненнями) прийшов до обгрунтованого висновку, що сума в 5 000 грн буде достатньою і співрозмірною грошовою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що витік води з квартири відповідача стався саме 23 березня 2019 року, а не 10 вересня 2019 року як зазначив позивач, не знайшли свого підтвердження в ході перегляду рішення суду першої інстанції, в тому числі на підставі допитаних в судовому засіданні свідків як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача.

Також є такими, що ґрунтуються на припущеннях посилання відповідача на те, що пліснява (грибок) не могли уразити квартиру позивача за декілька тижнів після залиття. Як встановлено судом першої інстанції, залиття квартири позивача сталось 10 вересня 2019 року, тоді як обстеження її експертом було проведено 4 жовтня 2019 року, що у свою чергу дає підстави вважати, що поява плісняви протягом цього проміжку часу є цілком реальною та є наслідком неправомірних дій відповідача щодо експлуатації та належного контролю за сантехнічним обладнанням її квартири.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Натомість у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 200 грн.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі -ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами договору № 59 про надання правничої допомоги, укладеного 15 жовтня 2019 року між АО «Шенлі» та ОСОБА_2 , за представництво інтересів клієнт додатково сплачує 1 200 грн за кожний факт прибуття адвоката в суд, зокрема, для участі у засіданні. Така винагорода сплачується у день надання відповідних послуг або протягом трьох днів після набрання чинності рішенням суду про задоволення позову.

З наведеного слідує, що розмір винагороди адвоката за надання правової допомоги позивачу визначений в договорі у вигляді фіксованої суми 1 200 грн за кожне судове засідання у суді апеляційної інстанції і змінюється (збільшується) лише в залежності від витраченого адвокатом часу на учать у таких засіданнях.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У межах даної справи в суді апеляційної інстанції було проведено три судові засіданні, однак сторона позивача порушувала питання про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу тільки у розмірі 1 200 грн, тому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства на час ухвалення рішення по суті спору колегія не має підстав для стягнення понесених витрат позивача у більшому розмірі.

В матеріалах справи наявні докази надсилання представником позивача відзиву на апеляційну скаргу на адресу відповідача, втім заяви про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу відповідно до вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України не надходило.

Зважаючи на викладене та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, колегія суддів вважає доведеним факт понесення позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 200 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , оскільки апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Виходячи з обставин справи та фінансового стану обох сторін, таке стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушує права позивача на отримання коштів, які необхідно йому затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 7 вересня 2020 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 200 грн (одну тисячу двісті гривень) в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній