ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6292/21 Справа № 202/547/20 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що сторони з 14.06.2003 року перебувають у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3 . За час спільного проживання сторонами було придбано квартиру, автомобіль CHEVROLET Aveo, автомобіль HYUNDAI Getz та автомобіль SKODA Octavia. Фактично, через сварки, та різні погляди на сімейне життя, відносини між ними були припинені з серпня 2019 року, з цього часу сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна.

У зв`язку із тим, що їхня донька залишається проживати з матір`ю, позивач просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя - сторін, набуту під час спільного проживання в шлюбі. Розділити квартиру виділивши її позивачу, та стягнути з неї компенсацію вартості частки такої квартири у сумі 120 393, 00 грн. на користь відповідача, а також стягнути з відповідача судові витрати у сумі 12 431, 00 грн. з яких: 4 431, 00 грн. - судовий збір, 3 000, 00 грн. - витрати за проведення експертної оцінки майна та 5 000, 00 грн. - правова допомога.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено повністю. Визнано квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , набуту під час спільного проживання в шлюбі. Розділено вказану квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши її ОСОБА_2 та стягнуто з неї компенсацію вартості частки такої квартири у сумі 120 393, 00 грн. на користь ОСОБА_1 . Грошові кошти у розмірі 120 393 грн., внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області на підставі квитанції № МР_АВ250599Р00_14997672 від 07.08.2020 АТ «А-БАНК», повернуто ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, тому вважає доводи скарги безпідставними, а оскаржуване рішення законним і обґрунтованим.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні даного позову відмовити, з огляду на таке.

Судом встановлено, 14.06.2003 року позивач та відповідач уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Криничанського районного управління юстиції Дніпропетровської області серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції міста Дніпропетровська (а.с. 12).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2003 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 (відповідач по справі) купив спірну квартиру. Оцінка нерухомого майна згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно складає 6 521, 82 грн. Квартира складається з 2 кімнат житловою площею 27,0 кв.м., загальна площа квартири 43, 8 кв.м. (а.с. 15, 17, 18).

03.02.2014 року між ТОВ «Автоцентр - Україна плюс» та відповідачем було укладено договір купівлі - продажу, за яким відповідач придбав транспортний засіб SKODA Octavia за ціною 217 000, 00 грн., в тому числі ПДВ 36 166, 67 грн. (а.с. 20).

Через сварки, та різні погляди на сімейне життя, відносини між сторонами були припинені з серпня 2019 року, відповідач вказаних обставин не заперечував та не спростував.

У відповідності до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1242/2019/1774348 від 15.11.2019 року ОСОБА_5 купив у відповідача КТЗ CHEVROLET Aveo за ціною 71 992, 8 грн. (а.с. 189).

У відповідності до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5666/19/000723 від 10.12.2019 року та акту огляду реалізованого транспортного засобу ОСОБА_6 купив у відповідача КТЗ SKODA Octavia за ціною 10 000, 00 грн. (а.с. 19, 190).

Вказані обставини також підтверджуються реєстраційними картками ТЗ, де власником ОСОБА_7 став ОСОБА_6 на підставі договору від 10.12.2019 року, CHEVROLET Aveo - ОСОБА_5 на підставі договору укладеного 15.11.2019 року (а.с. 19, 22).

За змістом довідки ФОП ОСОБА_8 , станом на 23.01.2020 року, орієнтовна вартість CHEVROLET Aveo, у відповідній комплектації, складає 102 190 - 119 222 грн. (а.с. 36).

Вартість транспортного засобу HYUNDAI Getz, що належить ОСОБА_9 , складає 124 912, 00 грн. без ПДВ, що підтверджується звітом про оцінку вартості майна ФОП ОСОБА_8 (а.с. 42-76).

Вартість транспортного засобу SKODA Octavia, що належить ОСОБА_1 , складає 328 392, 00 грн., що підтверджується звітом про оцінку вартості майна ФОП ОСОБА_8 (а.с. 78-107).

Вартість спірної квартири, у відповідності до звіту про оцінку вартості майна складає 563 487, 00 грн. без ПДВ (а.с. 108-145).

На підтвердження іншої вартості спірної квартири, аніж та, що вказана у договорі купівлі-продажу квартири від 08.11.2003 року, відповідачем долучено виписку з сайту aviso.ua станом на 04.11.2003 року, де квартира по АДРЕСА_2 , 42/29/5.5 коштує 10 500, 00 дол. США (а.с. 167-168).

За змістом розписки, складеної 07.06.2003 року відповідач взяв у борг до 07.06.2013 року кошти у ОСОБА_10 у розмірі 8 400, 00 дол. США, еквівалент 45 000, 00 грн для купівлі квартири в м. Дніпропетровську (а.с. 166).

Як встановлено судом першої інстанції із аудіо запису, долученого стороною позивача, та роздруківки із телефону, боргова розписка від 07.06.2003 року була написана відповідачем після порушення провадження у даній справі з метою визнання статусу спірної квартири його особистою власністю.

У відповідності до квитанції від 07.08.2020 року позивачем на депозитний рахунок суду було перераховано 120 393, 00 грн. з призначенням платежу - компенсація вартості частки квартири.

Відповідно до видаткових накладних № 14 від 14.12.2019 року, № 24 від 09.12.2019 року позивач понесла витрати за послуги з незалежної оцінки нерухомого майна, у розмірі 2 000, 00 грн., видаткової накладної № 23 від 23.01.2020 року позивач понесла витрати з послуг проведення консультаційних послуг щодо визначення орієнтовної вартості КТЗ, у розмірі 1000, 00 грн., загальна сума витрат позивача - 3 000, 00 грн. (а.с. 24, 25, 26).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано ордер на надання правової допомоги серії ДП№944/037, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, договір № 32 про надання правничої допомоги від 20.12.2019 року, укладений між позивачем та адвокатом Мушиком В.Л., квитанції до прибуткового касового ордеру на загальну суму 5 000, 00 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, враховуючи внесення позивачем коштів на депозитний рахунок суду, виходив з того, що, оскільки подружжям за час перебування у шлюбі було набуто майно на суму 1 136 013, 00 грн. (вартість квартири та транспортних засобів, згідно оцінки та довідок про вартість майна), кожна із сторін має право на 1/2 від зазначеної суми - 568 007 грн. Водночас, вважав за можливе припинити право власності відповідача на частку у спільному нерухомому майні, а саме квартиру АДРЕСА_1 та замість якої стягнути на його користь компенсацію у розмірі 120 393, 00 грн., у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 відчужив спільне рухоме майно (транспортні засоби) без згоди ОСОБА_2 та не в інтересах сім`ї, тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про присудження грошової компенсації замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на спірну квартиру, без його згоди.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апелянта, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Також, у пункті 25 вказаної Постанови роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 15.05.2013 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених статтею 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, умови, встановлені частиною 5 статті 71 СК України, а також стаття 365 ЦК України, створюють механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання ним компенсації вартості частки в разі ухвалення відповідного судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право однієї особи, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

За положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Так, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира набута у шлюбі за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя, тому частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Проте, встановивши, що відповідач не погоджується з виплатою йому грошової компенсації вартості 1/2 частини спірної квартири, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення права власності ОСОБА_1 на частку у спільному нерухомому майні, а саме квартири АДРЕСА_1 та замість якої стягнути на його користь грошову компенсацію у розмірі 120 393, 00 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що підстав для застосування положень ст. 365 ЦК України з матеріалів даної справи не вбачається, а позивачкою, всупереч положень ст.76-81 ЦПК України, не доведено, що ОСОБА_1 має на праві власності інше житлове приміщення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що задоволення позову призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач не бажає продавати свою частку, а іншого житла він немає.

Відповідач не давав згоди на викуплення позивачем його частки у праві власності, а примушування його до цього стане наслідком порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку.

За таких обставин, присудження за рішенням суду грошової компенсації частки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів.

Такий висновок узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц.

За встановлених вище обставин апеляційний суд доходить висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову у заявлений нею спосіб.

Проте, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказані норми права не застосував, не звернув уваги на всі обставини справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

При цьому, суд констатує, що позивач може звернутися до суду з заявленням позовних вимог про поділ майна подружжя в інший спосіб, передбачений нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 646 грн. 51 коп..

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 6 646 (шість тисяч шістсот сорок шість) грн. 51 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова