ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року

м.Суми

Справа №591/951/20

Номер провадження 22-ц/816/1074/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цюпки Олександра Віталійовича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2021 року в складі судді Сидоренко А.П., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 07 травня 2021 року,

в с т а н о в и в :

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, який посвідчено розпискою ОСОБА_1 про отримання в борг у ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 10000 доларів США.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заявник до 1998 року був одружений та до 2011 року проживав разом із донькою відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 , вели спільний бізнес через Товариство з обмеженою відповідальністю «Саяни», у якому колишня дружина до березня 2011 року була керівником та мала 10% статутного капіталу. Власником решти 90% частки статутного капіталу на початок 2011 року була мати заявника ОСОБА_4 . Після припинення подружніх відносин ОСОБА_3 не мала ні наміру, ні коштів для придбання частки у статутному капіталі підприємства у ОСОБА_4 , а тому зажадала від позивача щоб той склав розписку на ім`я її матері ОСОБА_2 про отримання в неї в борг 10000 доларів США. ОСОБА_3 пояснила, що у вказану суму вона оцінює свою частку у статутному капіталі підприємства «Саяни», розписка буде гарантією отримання дивідендів, інакше згоду на продаж частки у статутному капіталі підприємства ОСОБА_4 вона не надасть, а звернеться до суду про поділ підприємства. Намагаючись зберегти бізнес, заявник склав розписку, проте коштів від ОСОБА_2 не отримував. За результатами 2016 року підприємство не отримало доходів і ОСОБА_3 не отримала дивідендів, а тому ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення з нього коштів за розпискою. Позивач вважає, що розписка про отримання коштів була складена внаслідок застосування психологічного тиску, коштів заявник не отримував, а тому розписка має бути визнана недійсною.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився та через свого представника подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, заявник просить скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оспорюваний правочин позивачем був вчинений у зв`язку із застосуванням до нього психологічного тиску з боку доньки відповідачки, що в суді не було спростовано.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Цюпки О.В., відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 1998 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 4).

Відповідно до розписки ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 гроші в сумі 10000 доларів США, які зобов`язався повернути після реалізації приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в день підписання договору купівлі-продажу зазначеного приміщення (нежитлове приміщення, кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 »). Присутні: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (а.с. 3).

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що з позивачем перебувала у шлюбі та проживала з ним до грудня 2010 року. Позивач попросив гроші у її матері, оскільки треба було викупити частину площі кафе, яке перебувало в оренді в комунальній власності. Позивач пообіцяв продати кафе і повернути їй кошти. Мати попросила написати розписку, яку позивач написав, зазначивши, що поверне гроші як викупить кафе. Також свідок повідомила суду, що у листопаді 2011 року вона, її мати та мати позивача зібралися у нотаріуса задля внесення змін у статут товариства щодо адреси його розташування і в цей же день були передані гроші за позикою. В цей день оформлення часток в товаристві не здійснювалося. Кошти, які мати свідка надавала позивачу, належали ОСОБА_6 від продажу квартири брата, які перебували у матері до моменту, поки не стане питання про весілля її дочки. Свідок зазначила, що її частка в товаристві становила 10%, а матері позивача ОСОБА_7 90%. Жодних вимог з боку свідка до позивача не висувалося, оскільки розмір її частки не надавав їй вирішального права голосу. Зазначила, що позивач майстер спору по карате, тому тиснути на нього неможливо.

Питання визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою на суму 10000 доларів США, вже було предметом розгляду суду першої інстанції.

Так, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, у справі № 591/6595/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним. Вказаний позов ОСОБА_1 заявлявся з підстав його фіктивності. Проте, судами не знайдено підтверджень доводам позивача щодо вимоги скласти розписку про отримання грошових коштів з підстав необхідності відчуження частки у статутному капіталі підприємства «Саяни». Крім того, в суді першої інстанції та апеляційному суді позивачем не було доведено, що сторони оспорюваного правочину не мали наміру досягти певних правових наслідків при його вчиненні, оскільки додержання письмової форми оспорюваного правочину є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином суди вважали, що розписка, за якою ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 10000 доларів США підтверджує факт отримання боржником від кредитора коштів та є доказом укладення між сторонами договору позики на відповідних умовах.

Крім того, у цивільній справі № 591/1482/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору та стягнення боргу за договором позики на підставі ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 02 квітня 2020 року було зупинено провадження у справі до набрання законної сили судового рішення Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/951/20, тобто у даній справі.

У цивільній справі № 591/1482/17 експертами Сумського відділення Харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса була проведена судова почеркознавча експертиза від 03 жовтня 2018 року № 979/980, згідно з висновком якої підпис від імені ОСОБА_1 у розписці б/д, згідно якої ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000 доларів США, після третього абзацу тексту розписки виконаний ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вчинення договору позики проти його волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску. Також суд вважав, що на момент укладення договору позики чинним законодавством не було передбачено обов`язку отримання згоди від учасників товариства в разі відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, на що посилався ОСОБА_1 , обґрунтовуючи причини психологічного тиску на нього з боку ОСОБА_3 .

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини:

1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;

2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі;

3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції на підставі зібраних у справі доказів, надав належну оцінку обставинам і доводам, на які посилався ОСОБА_1 у позовній заяві, як на підтвердження обставин вчинення вказаного правочину проти справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску (ст. 231 ЦК України) та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вказаних обставин належними і допустимими доказами.

Ураховуючи, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, підтверджено існування та дійсність договору позики між сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано врахував обставини, установлені вказаними судовими рішеннями як преюдиційні при вирішенні даного спору, надавши їм оцінку у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

В абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться у ст. 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час розгляду справи позивач та його представник не спростували у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), заявник не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не довів факт застосування до нього психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюються.

Позивач не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що між сторонами існували інші правовідносини, ніж договір позики.

Суд першої інстанції з урахуванням підстав позову, зокрема, що позивач не отримував коштів від відповідачки та вчинив правочин під психологічним тиском, обґрунтовано врахував, що отримання грошових коштів на підставі договору позики, оформленого розпискою встановлено судовими рішеннями у справі № 591/6595/18, і ця обставина не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Крім того, суд встановив, що доводи позивача про укладення ним договору позики під впливом психологічного тиску не знайшли свого об`єктивного підтвердження, як під час розгляду зазначеної справи справі № 591/6595/18, так і під час розгляду даної справи.

Крім того, колегія суддів зважає на викладену в розписці умову повернення грошових коштів продаж нежитлового приміщення (кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), про виконання якої заявник не зазначає.

Таким чином, установивши, що позивач мав можливість не укладати оспорюваний правочин, був ознайомлений з його змістом до підписання, апеляційний суд дійшов висновку, що у порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження підстав для визнання договору позики недійсним у зв`язку з укладенням його під впливом психічного тиску.

Доводи апеляційної скарги вже були предметом розгляду суду першої інстанції та за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, зокрема у тому контексті, що, на думку позивача, свідчить про наявність правових підстав для визнання недійсним договору позики, оформленого у формі розписки відповідно до положень ст. 231 ЦК України.

Відтак, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у даній справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цюпки Олександра Віталійовича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук