ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/2423/19
Номер провадження: №22-ц/819/315/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Петряєва Володимира Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2020 року у складі судді Єпішина Ю.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 14.10.2006 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.06.2019 року.

06.10.2014 року у спільну сумісну власність за договором купівлі-продажу за спільні кошти подружжя ними придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

Посилаючись на те, що між сторонами почали виникати спори щодо права власності на спірну квартиру, позивачка просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину вищезазначеного об`єкту нерухомості.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено, визнано за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Петряєв В.В., посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалене судом першої інстанції рішення і постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та з повним дослідженням обставин справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно належало останньому на праві особистої приватної власності, оскільки ним не спростовано презумпцію спільності сумісного майна подружжя відповідно до положень ст.60 СК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 14.10.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, актовий запис № 341 (а.с.9).

Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Згідно договору купівлі-продажу від 06.10.2014 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , продаж майна вчинена за 101200, 00 грн (а.с.11).

Відповідно до витягу №27698639 від 06.10.2014 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.12).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.06.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, з наведених положень сімейного законодавства вбачається, що на майно придбане у шлюбі розповсюджується презумпція права спільної сумісної власності подружжя і за відсутності домовленості між подружжям майно підлягає поділу порівну.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц.

Таким чином саме сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні та беззаперечні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказав, що оспорювана квартира придбана за його особисті кошти, які були надані його бабусею ОСОБА_4 після продажу будинку за адресою АДРЕСА_3 разом із земельною ділянкою.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник апелянта зазначив, що фактично мав місце договір міни, відповідно до якого бабуся відповідача ОСОБА_4 обміняла належний їй будинок та земельну ділянку у передмісті Херсону на належну родині Безкровних двокімнатну квартиру в м.Херсоні і за домовленістю сторін правочини були оформлені як договори купівлі-продажу, а набувачем квартири зазначено ОСОБА_1 , який разом з родиною в`їхав та проживав у спірній квартирі.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 06.10.2014 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продали ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 101 200, 00 грн, які покупець сплатив продавцям до підписання договору, а сам договір зареєстровано в реєстрі за № 1746 (а.с.11).

У подальшому у цей же день укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,0495 га, яка призначена для будівництва і обслуговування наведеного житлового будинку, згідно яких ОСОБА_4 продала ОСОБА_6 наведені об`єкти нерухомості. Продаж вчинено за 58000,00 грн та 29400,00 грн відповідно, які покупець сплатив продавцю до підписання договорів, договори зареєстровані в реєстрі за №№ 1747, 1748 (а.с.27-28).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином врахував наведені обставини, взяв до уваги як зміст укладених правочинів та черговість їх укладення, так і ціну купівлі спірної квартири, яка значно перевищує ціну продажу житлового будинку і земельної ділянки, належних ОСОБА_4 , і за відсутності укладеного у передбаченому цивільним законодавством порядку договору дарування ОСОБА_4 грошових коштів на придбання житла онуку ОСОБА_3 та невизнання цих обставин позивачкою, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність посилань відповідача про належність йому на праві особистої приватної власності спірної квартири, у зв`язку із чим дійшов правомірного висновку про розповсюдження за таких обставин на спірне майно презумпції права спільної сумісної власності подружжя.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що сама по собі наявність у ОСОБА_4 грошових коштів, отриманих 06 жовтня 2014 року від продажу будинку та земельної ділянки, що належала їй на праві приватної власності, не є беззаперечним доказом того, що вказані кошти були передані ОСОБА_3 для придбання квартири.

При цьому доведенню підлягає не лише факт передачі грошових коштів для придбання житла, а й дійсні наміри сторін у такому випадку - для придбання житла в особисту власність онука або ж для проживання його з родиною, яка після придбання квартири вселилася та тривалий час проживала у спірній квартирі.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки квартира придбана у період перебування сторін у шлюбі, при цьому матеріали справи містять докази працевлаштованості подружжя протягом спірного періоду та отримання ними доходів, враховуючи те, що належними та достовірними доказами не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя, позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на квартиру у рівних із відповідачем частках ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Петряєва Володимира Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови - 02.09.2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В.Орловська