Справа № 453/435/20 Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1524/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника АТ «Укртранснафта» - Шолок В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укртранснафта» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Укртранснафта», виконуючого обов`язки генерального директора Акціонерного товариства «Укртранснафта» Костя Ігоря Юрійовича про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 23 березня 1998 року до 27 лютого 2020 року працював водієм автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта». Наказом № 177-К від 27 лютого 2020 року звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності та штату працівників. Зазначає те, що на момент звільнення, посада, на якій він працював, не була скорочена, оскільки була наявною в штатному розписі відповідача, а у повідомленні від 26 грудня 2019 року відповідач не лише попередив його про можливе звільнення, а зазначив, що саме він підлягає звільненню. Всупереч чинному трудовому законодавству, йому не пропонувалися вільні посади в АТ «Укртранснафта», незважаючи на те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати усі вакансії, які є на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник працював. Оскільки він безперервно пропрацював в АТ «Укртранснафта» понад 21 рік та 11 місяців, а при рівних умовах продуктивності та кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, у нього було переважне право на залишення на роботі. Роботодавець повинен був порівняти продуктивність праці і кваліфікацію усіх працівників, які працювали водіями автотранспортних засобів, незалежно від структурного підрозділу чи їх функціонального обслуговування, однак жодного порівняльного аналізу серед працівників, які працювали на цій же посаді, керівництво АТ «Укртранснафта» не провело. Вважає, що у зв`язку з допущеними порушеннями при звільненні з роботи має право на поновлення на посаді, а також на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З наведених підстав просить:

-визнати протиправним та скасувати наказ в.о. генерального директора Акціонерного товариства «Укртранснафта» Костя І.Ю. від 27 лютого 2020 року № 177-К «З кадрових питань» про звільнення ОСОБА_3 ;

-зобов`язати Акціонерне товариство «Укртранснафта» поновити ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» Акціонерного товариства «Укртранснафта» з 28 лютого 2020 року;

-стягнути з Акціонерного товариства «Укртранснафта» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 лютого 2020 року по дату ухвалення рішення у даній справі;

-покласти на в.о. генерального директора Акціонерного товариства «Укртранснафта» Костя І.Ю. обов`язок покрити шкоду, заподіяну Акціонерному товариству «Укртранснафта» у зв`язку з оплатою ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. генерального директора Акціонерного товариства «Укртранснафта» Костя Ігоря Юрійовича від 27 лютого 2020 року №177-К «З кадрових питань» про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» Акціонерного товариства «Укртранснафта» з 28 лютого 2020 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.02.2020 року по 26.02.2021 року у сумі 147312.50 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у сумі 2522,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді водія та виплати заробітної плати за один місяць.

В решті позовних вимог - провадження у справі закрито.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог оскаржило АТ «Укртранснафта», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що у зв`язку зі скороченням фінансування капітальних ремонтів на 2020 рік, АТ «Укртранснафта» прийнято рішення про скорочення посад водіїв автотранспортних засобів, машиністів екскаваторів, машиністів автокранів функціонального напрямку «Управління транспортним забезпечення», які безпосередньо займалися обслуговуванням функції капітального будівництва та ремонтів у виробничих підрозділах АТ «Укртранснафта». Вважає, що підстави для визначення кола осіб, які мають переважне право на залишення на роботі при однаковій кваліфікації та продуктивності праці відсутні, оскільки в штаті АТ «Укртранснафта» не залишилося водіїв автотранспортних засобів, які маючи таку ж кваліфікацію та освіту, будуть виконувати однакову роботу. Зазначає, що позивача ознайомлено з попередженням від 23 грудня 2019 року про скорочення посади та наступне звільнення, одночасно з яким проінформовано позивача про відсутність підходящої роботи та відповідних вакантних посад та повідомлено про те, що з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору йому будуть запропоновані усі вакантні посади, які з`являться протягом цього періоду. Первинна профспілкова організація АТ «Укртранснафта» надала згоду на звільнення водія автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта» ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що АТ «Укртранснафта» наділене правом самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Наголошує на тому, що не можна ототожнювати робочі інструкції водіїв автотранспортних засобів різних виробничих підрозділів АТ «Укртранснафта», оскільки вони суттєво відрізняються основним місцем роботи та зоною здійснення трудової функції, тобто зоною відповідальності, кожна з яких має свої особливості, а ОСОБА_1 працював водієм автотранспортних засобів ремонтно-експлуатаційної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта», специфікою роботи позивача було обслуговування функції капітального будівництва та ремонтів, що не взято до уваги судом першої інстанції. Звертає увагу, що особливістю діяльності АТ «Укртранснафта» є те, що працівники в силу своїх обов`язків одночасно виконують роботу на різних об`єктах і ділянках магістрального нафтопроводу, тому характер їх роботи передбачає мобільність в пересуванні, у зв`язку з чим їм здійснюється доплата за суміщення посади водія автотранспортних засобів. Тобто, частина ставки водія розподіляється між працівниками інших професій, відтак на підприємстві були відсутні вакантні посади водія автотранспортних засобів, що спростовує висновки суду першої інстанції про наявність вакантних посад. На думку апелянта, чинним законодавством не передбачено, що суміщувана посада, яка є умовно вакантною, повинна пропонуватися працівникові, як вакантна, при скороченні згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Укртранснафта» Шолок В.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Укртранснафта» при звільненні ОСОБА_1 з роботи допустило порушення вимог трудового законодавства при звільненні на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, не дотрималося передбаченого законом порядку звільнення з цієї підстави, що є підставою для визнання такого звільнення незаконним, поновлення працівника на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст. 40 КЗпП України).

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник, або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при звільненні у зв`язку зі скороченням чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до роз`яснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Стаття 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Відповідно до Колективного договору рішення про скорочення працівників (більш як одного) повинно бути прийнято керівником не одноособово, а сумісно з профкомом.

Статтею 43 КЗпП України чітко сформульовано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених чинним законодавством про працю, може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 23.03 1998 року працював в АТ «Укртранснафта» водієм автотранспортних засобів, що підтверджується копією трудової книжки позивача НОМЕР_1 .

14 січня 2019 року АТ «Укртранснафта» звернулось до Об`єднаної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» з листом №26-00/6/157 від 14.01.2019 року, яким інформувало про можливе скорочення чисельності і штату працівників за окремими функціональними напрямками та зміни істотних умов праці працівників АТ «Укртранснафта» в головному офісі (м. Київ) та територіальних офісах (м. Львів, м. Кременчук та м. Одеса) Товариства та виробничих підрозділах (ЛВДС, НПС, БВО, в тому числі Лінійної виробничо-диспетчерської станції «Сколе»), за результатами розгляду якого на засіданні Об`єднаної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» прийнято рішення взяти до відома інформацію про можливе скорочення чисельності і штату працівників за окремими функціональними напрямками та зміни істотних умов праці працівників АТ «Укртранснафта», адміністрації АТ «Укртранснафта» вирішити питання максимального забезпечення робочими місцями в Товаристві працівників, які підлягають скороченню, шляхом їх переведення на вакантні посади, а також неухильно дотримуватись вимог чинного законодавства України, Галузевої угоди та Колективного договору Товариства при проведенні звільнень працівників, протокол №004 від 30 січня 2019 року.

Протоколом засідання робочої групи з питань скорочення чисельності та штату працівників Транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» від 09 грудня 2019 року, який затверджено генеральним директором АТ «Укртранснафта», вирішено скоротити посади в Транспортній дільниці ЛВДС «Сколе», зокрема водій автотранспортних засобів - 9 од; попередити про скорочення посади та наступне звільнення працівників транспортної дільниці ЛВДС «Сколе», які безпосередньо займаються обслуговуванням функції капітального будівництва та ремонтів, в тому числі ОСОБА_1 ; після звільнення даних працівників усі посади, які підлягають скороченню, вивести із штатного розпису працівників Транспортної дільниці ЛВДС «Сколе»; оскільки в штаті Товариства не залишається інших працівників, які, маючи таку ж кваліфікацію і освіту, будуть виконувати однакову роботу, підстави для визначення переважного права на залишення на роботі при даних обставинах відсутні.

Наказом генерального директора АТ «Укртранснафта» від 17 грудня 2019 року №592-К «Про скорочення окремих посад функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління транспортним забезпеченням» скорочено окремі посади функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління транспортним забезпеченням» з додатками № № 1, 2, 3.

26.12.2019 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням від 23 грудня 2019 року №26-03-93/9/5683-19 про скорочення посади та наступне звільнення, одночасно з попередженням АТ «Укртранснафта» проінформувало позивача про відсутність підходящої роботи та відповідних вакантних посад. Позивача також повідомлено про те, що з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, йому будуть запропоновані всі вакантні посади (інша підходяща робота), які з`являться в Товаристві протягом цього періоду.

АТ «Укртранснафта» звернулось із поданням №26-03/9/587-20 від 10 лютого 2020 року до голови первинної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» м. Львів щодо надання згоди на звільнення позивача у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, яка надала згоду на звільнення позивача, що підтверджується листом №ПК-25/02-09 від 25 лютого 2020 року.

Наказом в.о.генерального директора АТ «Укртранснафта» Кость І.Ю. №177-К від 27 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта», (наказ з кадрових питань АТ «Укртранснафта» №177-К від 27 лютого 2020 року), у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Заперечуючи щодо позову, вважаючи звільнення ОСОБА_1 таким, що проведено у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, представник АТ «Укртранснафта» ствердив, що за період з 17 грудня 2019 року до 27 лютого 2020 року не було будь-яких вакантних посад, на підтвердження цього надав суду інформаційну довідку №26-00/97 від 21 липня 2020 року, а також вказав на відсутність підстав для визначення переважного права залишення на роботі, оскільки в штаті АТ «Укртранснафта» не було інших осіб, які, маючи таку ж кваліфікацію і освіту, виконували однакову роботу (автотранспортне обслуговування ремонтно-будівельних робіт).

Аналогічними доводами апелянт обґрунтовує і апеляційну скаргу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував встановлені ним обставини, а саме, наявність вакантних посад, які не пропонувались позивачу при його звільненні з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, що є обов`язком роботодавця.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов аналізуючи витяг зі штатно-посадового розміщення працівників АТ «Укртранснафта» транспортна дільниця станом на 28 лютого 2020 року, штатний розпис ЛВДС «Сколе» станом на 28.02.2020 року, якими передбачено штатну кількість посад «водій автотранспортних засобів», а також передбачено суміщення посад «водій автотранспортних засобів».

Безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що АТ «Укртранснафта» наділене правом самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, оскільки суд, посилаючись на положення ст. 64 ЦПК України зазначив, що саме АТ «Укртранснафта» належить право визначати чисельність і штат працівників і ніхто не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не досліджував питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, визначення чисельності і штату працівників, внесення змін до штатного розпису, доцільності скорочення певних посад в окремих структурних підрозділах, не давав оцінки наказу генерального директора АТ «Укртранснафта» від 17 грудня 2019 року №592-К «Про скорочення окремих посад функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління транспортним забезпеченням», яким скорочено окремі посади функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління транспортним забезпеченням» згідно з додатками до цього наказу.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновків про те, що АТ «Укртранснафта» своєчасно та належним чином повідомило позивача про наступне вивільнення та отримало згоду профспілкового органу, а також з висновком суду про те, що АТ «Укртранснафта» не виконало обов`язок та не запропонувало позивачу всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення, наявність яких безспірно підтверджується витягом зі штатно-посадового розміщення працівників АТ «Укртранснафта» транспортна дільниця станом на 28 лютого 2020 року, штатним розписом ЛВДС «Сколе» станом на 28 лютого 2020 року, з яких також вбачається суміщення посад водій автотранспортних засобів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для встановлення суміщення посад у штатному розписі підприємства має бути передбачена вакантна посада. У разі відсутності вільної посади або посади в штатному розписі, суміщення посад є неможливим і доплата за суміщення посад не може здійснюватись, (пункт 9 Інструкції щодо застосування постанови Ради Міністрів СРСР від 4 грудня 1981 р. № 1145 «Про порядок і умови суміщення професій (посад)», затверджена Держкомпраці СРСР від 14 травня 1982 р. № 53-ВЛ ратифікованої постановою ВРУ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP» від 12 вересня 1991р. № 1545-ХІІ).

А відтак обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що з моменту попередження та до звільнення позивача у виробничому підрозділі ЛВДС «Сколе», де і працював позивач на посаді водія автотранспортних засобів, були наявними вакансії, тому відповідач АТ «Укртранснафта» не виконав обов`язок, передбачений ст. 49-2 КЗпП України щодо надання пропозиції про всі наявні вакансії, які існували на момент звільнення, адже не запропонував позивачу жодну з вакансій водія автотранспортних засобів, що свідчить про порушення порядку звільнення працівника з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, про незаконність його звільнення.

Згідно з ч.1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 2 ст. 42 КЗпП України визначено перелік категорій працівників, які мають перевагу в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності і кваліфікації.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Системний аналіз наведених норм права вказує на те, що в першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, які залишились на роботі і тих, які підлягають вивільненню. У процесі такого порівняльного аналізу враховуються такі обставин: наявність відповідної освіти, післядипломна освіта, документи про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів та інше.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 працював водієм автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе», в штатному розписі передбачено посади водіїв автотранспортних засобів, з яких скорочено 10 посад.

Апелянт зазначає, що звільняючи саме ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, керівництво АТ «Укртранснафта» виходило з того, що скороченню підлягали водії автотранспортних засобів функціонального напрямку «Управління транспортним забезпеченням», які безпосередньо займалися автотранспортним обслуговуванням ремонтно - будівельних робіт у виробничих підрозділах АТ «Укртранснафта», а тому були відсутні підстави для оцінки кваліфікації та продуктивності праці всіх водіїв автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта», а відтак і підстави для визначення переважного права на залишення на роботі, що, як зазначає апелянт, безпідставно не враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

З огляду на те, що ОСОБА_1 був прийнятий на посаду водій автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта», за відсутності запису про прийняття його на роботу для автотранспортного обслуговування ремонтно - будівельних робіт, з огляду на те, що штатний розпис передбачав наявність 19 посад водій автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе», колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні 10 посад водіїв автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» повинна була проводитись оцінка кваліфікації та продуктивності праці серед усіх водіїв автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта», незалежно від того, яку ділянку робіт вони обслуговували.

А відтак, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про відсутність підстав оцінки кваліфікації та продуктивності праці всіх водіїв автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе», і відповідно для визначення кола осіб, які мають переважене право на залишення на роботі при однаковій кваліфікації та продуктивності праці.

Згідно з ч.1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Встановивши, що ОСОБА_1 звільнений з порушенням порядку, встановленого законом при звільненні з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування наказу в.о.генерального директора Акціонерного товариства «Укртранснафта» Кость І.Ю. від 27 лютого 2020 року №177 К «З кадрових питань» про звільнення ОСОБА_1 , зобов`язання АТ «Укртранснафта» поновити ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів транспортної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта» з 28 лютого 2020 року.

Частиною другою ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш, як за один рік.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу суд розрахував враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), який розраховано виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передували звільненню, та стягнув з АТ «Укртранснафта» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.02.2020 року по день винесення рішення у даній справі 26.02.2020 року, що становить 147312.50 грн.

Проведений судом розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу АТ «Укртранснафта» відповідачем не заперечується і ним не спростований.

Наведені апелянтом доводи апеляційної скарги не спростовують правильних та обгрунтованих висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртранснафта» - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.