Справа № 462/6816/19 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2131/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Гедз Б.М. від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення задоволено повністю.

Вселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Дане рішення оскаржив ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та залишити позовну заяву без розгляду.

Вважає рішення таким, що прийняте без належної перевірки доказів наведених стороною відповідача, без врахування відсутності доказів з боку позивачів та винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачами не надано жодного належного, допустимого, достовірного доказу щодо перешкод у їх вселенні в квартиру, не надано жодних доказів порушення відповідачем прав позивачів, тобто позов є безпідставним, надуманим, не підтвердженим належними доказами. Позивачі голослівно заявили, що нібито відбувся конфлікт між ними і вони викликали працівників поліції. Але жодних письмових доказів щодо цього факту суду не надали. Також вважає, що даний спір є надуманим і не відповідає дійсним обставинам по справі, виник внаслідок зловживання позивачами процесуальними правами, які штучно створили видимість спору. Звертає увагу, що рішення районного суду приймалося судом без дослідження будь яких доказів з боку позивачів та проігноровано докази відповідача.

В судове засідання позивачка та відповідач не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що їх інтереси у судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивачів ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_2 в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 13, ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України, ч.1 ст. 15, ч.ч.1,2 ст. 319, ч.1 ст. 321, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 41, 47 Конституції України, п.4 ст. 9, ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та задовольняючи позовну заяву, виходив з того, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру, яке видане на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 20 червня 2013 року №177-Ж-З та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Сяйво» від 17.07.2019 року, квартира АДРЕСА_1 приватизована, у такій зареєстровано троє осіб: ОСОБА_1 (співвласник), ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (батько), який зареєстрований 21.02.2014 року. Під час судового розгляду позивачі пояснили, що у них відсутній доступ до квартири. Крім того, стороною відповідача не оспорюється те, що позивачі не мають ключів від квартири АДРЕСА_1 . Підтвердженням даного факту є і пропозиція, висловлена в судовому засіданні представником відповідача щодо передачі позивачам ключів від квартири, з метою вирішення спору в добровільному порядку. Крім того, з долучених до матеріалів справи заяв від 12.07.2019 року, вбачається, що позивачі зверталися із письмовими заявами в Залізничний ВП ГУНП у Львівській області щодо перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , які чинить відповідач по справі, що підтверджується і письмовими відповідями Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 06.08.2019 року. Так, у відповідях зазначається, що відносини, які виникли між сторонами мають цивільно-правовий характер та їм рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Суд зазначив, що допитана в якості свідка ОСОБА_6 , мати позивачки ОСОБА_1 та колишня дружина позивача ОСОБА_2 дала суду показання, про те, що у квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано четверо осіб: вона, колишній чоловік ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_4 . В подальшому, домовилися приватизувати спірну квартиру на дочку та сина, тому знялися разом з чоловіком з реєстрації. На даний час вона зареєстрована в с. Арламова Воля Мостиського району Львівської області, а періодично проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Спірна квартира була приватизована на сина і дочку, а потім там зареєструвався і ОСОБА_2 . Її колишній чоловік наносив їй побої, відносно нього було відкрито кримінальне провадження, яке закрите за строками. Вважає даний спір безпідставним, оскільки дочці ніхто не чинив перешкод, вона весь час мала ключі від спірної квартири. А у сина з батьком існує конфлікт, в 2017 році ОСОБА_2 викликав працівників поліції до сина, коли той прийшов у спірну квартиру з внуком. Також зазначила, що ОСОБА_2 зловживав алкогольними напоями і він сам залишив спірну квартиру, а куди він подів ключі їй не відомо. Питання про визнання його втратившим право на користування квартирою не ставили. В спірній квартирі проживає періодично вона, син і внук. Вона у вказаній квартирі робила ремонт, оплачує комунальні послуги. Її син, ОСОБА_4 не чинить Крок ОСОБА_7 жодних перешкод і ОСОБА_2 не чинив перешкод. Лише в травні 2019 року мав місце конфлікт, коли ОСОБА_2 разом із дочкою прийшли в спірну квартиру і ОСОБА_2 виламував замок, але вона дуже хоче примирити дітей. Враховуючи наведене, реєстрація позивача ОСОБА_2 у спірній квартирі свідчить про те, що він вселився у квартиру зі згоди співвласників. Крім того, він належить до членів сім`ї відповідача та позивача ОСОБА_1 (співвласників спірної квартири), оскільки є їх батьком, тому наділений правом користуватися цим житловим приміщенням нарівні з відповідачем. А доказів, які б підтверджували, що під час вселення позивача ОСОБА_2 у зазначену спірну квартиру була укладена угода про інший порядок користування цим житловим приміщенням, немає. Також і не має доказів того, що відповідач звертався до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що надано достатньо доказів того, що позивачам, які є співвласником та членом сім`ї співвласника, створюються перешкоди у праві користування спірною квартирою, у них відсутні ключі від квартири, що також підтверджується показами свідка та відповідями правоохоронних органів, у зв`язку з чим вказане порушене право позивачів підлягає захисту. Таким чином, суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, прийшов до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а відтак позов підлягає до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

30.10.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 , у якому просили: ухвалити рішення, яким вселити позивачів у квартиру АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивували тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (позивач по справі) та ОСОБА_4 (відповідач) на підставі наказу управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 20.06.2013 р. До приватизації, у вказаній квартирі був зареєстрований ще ОСОБА_2 , проте в травні 2013 року він знявся з реєстрації з метою приватизації квартири на двох його дітей: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а в лютому 2014 року, зі згоди співвласників, був зареєстрований у квартирі, яка є його єдиним житлом та в якому проживав до березня 2018 року. З 01.03.2018 року до 15.05.2019 р. ОСОБА_2 перебував на реабілітації у Загальноцерковному реабілітаційному центрі «Назарет» УГКЦ, що діє при Благодійному фонді «Карітас» СДЄ УГКЦ. Після закінчення курсу реабілітації він намагався повернутися до свого постійного місця проживання, проте у вказану спірну квартиру потрапити не може, оскільки відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житлом та не впускає у квартиру. Відповідач неодноразово обіцяв не чинити позивачам перешкод у вселенні в спірну квартиру та надати ключі від такої, проте обіцянки не виконує. З приводу перешкод у користуванні житлом, вони 18 квітня, 20 травня та 12 липня 2019 року зверталися із заявами в Залізничний ВП, проте отримали рекомендацію звернутися із позовом до суду. При цьому, як на підставу задоволення позовних вимог вказують на положення ст. ст. 64, 156 ЖК України.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не спростовано, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що, також, підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру, яке видане на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 20 червня 2013 року №177-Ж-З та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5, 6).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Сяйво» від 17.07.2019 року, квартира АДРЕСА_1 приватизована, у такій зареєстровано троє осіб: ОСОБА_1 (співвласник), ОСОБА_4 (співвласник) та ОСОБА_2 (батько), який зареєстрований 21.02.2014 року (а.с. 8).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право

в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Також, відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Також, згідно ст. 368 ЦК України, Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За ст. 369 ЦК України, Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності, в тому числі і сумісної, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (співвласника) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому (їй) майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, тощо.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику (співвласнику) майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З долучених до матеріалів справи заяв від 12.07.2019 року, вбачається, що позивачі зверталися із письмовими заявами в Залізничний ВП ГУНП у Львівській області щодо перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , які чинить відповідач по справі, що підтверджується і письмовими відповідями Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 06.08.2019 року. Так, у відповідях зазначається, що відносини, які виникли між сторонами мають цивільно-правовий характер та їм рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства (а.с. 11-14).

Колегія суддів вважає безпідставними доводи в апеляційній скарзі про те, що даний спір є надуманим і не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, а саме з долучених копій заяв від 12.07.2019 року, з яких вбачається, що позивачі зверталися із письмовими заявами в Залізничний ВП ГУНП у Львівській області щодо перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , які чинить відповідач по справі, і письмовими відповідями Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 06.08.2019 року.

Крім цього, заперечення стосовно позову, подання апеляційної скарги на рішення суду відповідачем додатково свідчать про заперечення ним права позивачів на користування спірним житлом та створення перешкод у користуванні таким.

Разом з цим, як вказано вище, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника (співвласника), у тому числі житлового приміщення або будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності протиправних перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Крім цього, судом першої інстанції вірно встановлено, що реєстрація позивача ОСОБА_2 у спірній квартирі свідчить про те, що він вселився у квартиру зі згоди співвласників. Крім того, він належить до членів сім`ї співвласників в тому числі відповідача та був вселений та зареєстрований у квартирі як їх батько. Тому і другий позивач наділений правом користуватися цим житловим приміщенням нарівні з іншими двома співвласниками житла.

Окрім наведеного, позивачка ОСОБА_1 , як співвласниця, не заперечує щодо проживання ОСОБА_2 у квартирі і на даний час.

А, крім цього, будь-яких рішень про позбавлення позивача ОСОБА_2 права на користування спірним житлом (проживання там) судом чи будь-яким іншим органом не приймалося, такі в матеріалах справи відсутні, як відсутні і докази про звернення до суду будь-якого із співвласників з такими вимогами, що теж правильно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про задоволення позову.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра