ПОСТАНОВА

Іменем України

19 серпня 2021 року м. Кропивницький

справа № 941/201/20

провадження № 22-ц/4809/1162/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2021, суддя Шаєнко Ю.В., по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22.06.2007 року між позивачем та громадянином ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кредит в національній валюті України на загальну суму 15000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_2 не виконував покладені на нього договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Станом на день його смерті, заборгованість по кредитному договору становить 12368 гривень 65 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі, 10368 гривень 28 копійок, заборгованості за відсотками в розмірі, 2000 гривень 37 копійок.

АТ КБ «Приватбанк» подав уточнену позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості (а.с. 140 -141).

Зазначив, що в процесі розгляду справи судом було встановлено, що правонаступником померлого ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором №б/н від 22.06.2007 становить 12368,65 грн., яку просив стягнути на користь Банку з відповідачів.

В ході розгляду справи АТ КБ «Приватбанк» подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути на користь Банку з ОСОБА_1 заборгованість за Договором від 22.06.2007 в розмірі 12198,97 грн. (10368,28 грн заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 10368,28 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1830,69 грн. заборгованість за простроченими відсотками) та судові витрати.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2021 позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що ОСОБА_2 особисто підписав заяву від 22.06.2007, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В даній заяві визначено основні умови кредитування, у тому числі базова процентна ставка 3% на місяць. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, анкето-заявою позичальника, випискою по рахункам, яка має статус первинного документу. Відповідач є одним із спадкоємців померлого позичальника, успадкував частину спадкового майна, тому у суду не було жодних підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості пропорційно до успадкованого ним прав та обов`язків. Відповідач не надав належних доказів, що розмір та вартість спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту. Крім того, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. не є співмірними із складністю та ціною позову.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.06.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.06.2021 справу призначено до розгляду.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.06.2021 продовжено строк розгляду справи.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що 22.06.2007 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та громадянином ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кредит в національній валюті України на загальну суму 15000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_2 не виконував покладені на нього договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом. ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 помер, і станом на день його смерті заборгованість по кредитному договору становить 12198 гривень 97 копійок.

Відповідач по справі ОСОБА_1 являється спадкоємицею померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 08.02.2019 року та від 10.10.2019 року, виданого державним нотаріусом Петрівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області.

Суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії.

Суд першої інстанції зазначив, що відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та інших виплат, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, нарахування процентів за користування кредитом є безпідставним.

Суд першої інстанції зазначив, що крім спадкоємця позичальника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , є також спадкоємці - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Звернення позивача до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову, якщо позивач у відповідності до ст. 51 ЦПК України не подасть клопотання про залучення у справі співвідповідачів.

Позивач клопотання про залучення у справі співвідповідачів не подавав, а подав уточнену позовну заяву, що не передбачено вимогами ЦПК України, в зв`язку з чим суд залишив без розгляду вказану заяву позивача.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 успадкувала лише одну третину спадщини, вона не має зобов`язання відшкодовувати борги спадкодавця в повному обсязі, як просить суд позивач, а отже позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені.

Суд першої інстанції зазначив, що строк вимоги за договором без номера від 22.06.2007 року укладеного з ОСОБА_2 , не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи, що останнім днем дії кредитного договору, що відповідає строку дії останньої виданої позичальнику кредитної картки, є 31.05.2015 року, оскільки строк дії картки, оригінал якої є у відповідача, зазначено «05/15», позивач міг звернутися до суду для захисту своїх порушених прав не пізніше 31.05.2018 року, а в іншому випадку він пропустив строк позовної давності. Однак, позивач звернувся до Петрівської районної державної нотаріальної контори тільки 19.12.2018 року, а фактично направив її лише 07.02.2019 року, що підтверджується реєстром поштових відправлень доданим до позову, чим пропустив встановлений законом строк для пред`явлення вимоги.

Як вбачається зі штампу АТ КБ «Приватбанк» департамент «Вхідна кореспонденція» 12.03.2019 року, зазначеної на листі Петрівської державної нотаріальної контори від 16.02.2019 року № 62/02-14, позивач отримав від Петрівської державної нотаріальної контори інформацію про те, що після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку на ім`я ОСОБА_1 .

В той же час, отримавши 12.03.2019 року повідомлення про прийняття спадщини ОСОБА_1 , тільки 30.09.2019 року через більше як шість місяців з дня отримання інформації про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач, можна зазначити тільки умовно, направив відповідачу вимогу у вигляді листа - претензії, чим пропустив встановлений законом строк пред`явлення вимоги до спадкоємця.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені обставини, є підставою для відмови в задоволенні позову.

У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, а саме в сумі 6000 гривень в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат на правничу допомогу.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та громадянином ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кредит в національній валюті України на загальну суму 15000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_2 не виконував покладені на нього договором зобов`язання.

Станом на день його смерті, заборгованість по кредитному договору становить, 12198 гривень 97 копійок.

Боржник ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області 27.03.2015 року серії НОМЕР_1 .

Відповідач по справі ОСОБА_1 являється спадкоємицею померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 08.02.2019 року та від 10.10.2019 року, виданого державним нотаріусом Петрівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області.

Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки, зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Згідно із статтею 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 14 квітня 2018 року № 14-53цс18 та аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України № 6-33цс15 від 08 квітня 2015 року.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №522/407/15-ц викладена наступна правова позиція: «Кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги. Наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність».

Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Відповідно до статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Вимога до спадкоємців боржника може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки позивачем пропущено строки пред`явлення вимоги до спадкоємців у відповідності до приписів статті 1281 ЦК України, що тягне за собою наслідки позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд повинен був встановити чи дотримано кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців виходячи із приписів ст.. 12181 ЦК України.

Якщо судом встановлено, що вимоги пред`явлені з порушенням вимог викладених у ч.2 ст.. 1281 ЦК України то суд відмовляє у задоволені позову , оскільки наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Якщо судом встановлено, що вимоги пред`явлені відповідно до ст.. 1281 ЦК України, то суд розглядає справу і вирішує питання по сутті позовних вимог.

Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені обставини і відмовив у задоволені позову з декількох підстав, чим порушив норми процесуального права.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, Банком до скарги були долучені докази, які останній до суду першої інстанції не надавав, а саме: реєстр згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів (претензії кредитора до ДНК) від 28.09.2015 та копія службового чеку про відправлення даних листів (а.с. 245).

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд може встановлювати нові обставини лише у тому разі, коли їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність та допустимість доказів), які особа не мала можливості подати суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, чи неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або можуть бути перевіреними судом апеляційної інстанції доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням встановленого порядку.

Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.

Така позиція узгоджується з висновками у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі 598/1109/18, від 12 лютого 2020 року у справі 493/1538/16-ц, від 19 грудня 2020 року у справі 752/7693/17.

Отже, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги докази АТ КБ «Приватбанк», що були долучені до апеляційної скарги, оскільки останній не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання до місцевого суду з причин, що не залежали від його волі.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, що у позивача виникло право на подачу претензії до спадкоємців тільки у 2019 році, після отримання відповіді 12.03.2019 від нотаріуса є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи знаходиться претензія кредитора від 19.09.2015 року направлена до Петрівської нотаріальної контори в якій зазначено про смерть боржника.

Докази, що зазначена претензія направлялась на адресу Петрівської нотаріальної контори відсутні.

Однак, матеріалами справи підтверджено факт обізнаності позивача про смерть боржника ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 і можливості звернутись до спадкоємців з вимогою в розумінні ст.. 1281 ЦК України.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені позову, оскільки сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з Банку 6000 грн. витрат на правничу допомогу на користь відповідача.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених представником відповідача витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи в суді першої інстанції, апеляційний суд враховує таке.

Враховуючи фактичний обсяг виконаної роботи та її складність (відзив на позовну заяву, клопотання про стягнення судових витрат), апеляційний суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації відповідачу в розмірі 3 000 грн.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи не встановив дійсні обставини по справі, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», задовольнити частково.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2021, скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3000 грн.(три тисячі) витрат, на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: