Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/1535/21
Провадження № 2/273/292/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

18 серпня 2021 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючої судді Бєлкіної Д.С., секретаря судових засідань Стаднюк В.В., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

30.06.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

Позовну заяву обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу від 04.08.2015 року. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в житловому будинку, однак більше шести років у ньому не проживає. Реєстрація ОСОБА_2 у будинку перешкоджає здійсненню права власника на володіння, користування та розпорядження майном, а також створює певні незручності матеріального характеру в частині оплати за комунальні послуги, оформленні субсидії та інших соціальних державних допомог. Добровільно знятися з реєстрації ОСОБА_2 не бажає, тому звернулася до суду за захистом свого цивільного права.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи був повідомлений належним чином в установленому законом порядку відповідно до вимог п.2 ч.7, п.3 ч.8, ч.11 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, заяв про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подав (а.с.19, 22, 25, 29).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка є дочкою позивачки, показала, що дійсно в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , якого ніколи ніхто не бачив

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству з позивачем. Раніше житловий будинок АДРЕСА_1 належав іншому господарю, який помер біля 20 років тому, в той період проживав там ОСОБА_2 . На даний час ОСОБА_2 в будинку не проживає, місце знаходження його невідоме.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується: даними копії договору купівлі продажу житлового будинку від 04.08.2015 року; даними копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41685707 (а.с.7, 8).

Згідно з даними витягу №692 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого відділом організації надання адміністративних послуг Баранівської міської ради 20.06.2021 року, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , значаться зареєстровані п`ять осіб в тому числі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Відповідно до відомостей наданих відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 06.07.2021 року, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 18.11.2002 року (а.с.12).

Приписами ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

У відповідності до ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені норами ст.16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч.2 ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Оскільки, відповідач більше шести років не проживає у спірному будинку, не є власником (співвласником) або наймачем спірного будинку, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі ст.141 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 гривень, так як вони документально підтверджені, а суд вимоги задовольняє повністю.

На підставі ст.41 Конституції України, ст.391 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 142, 206, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового здору в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Баранівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.08.2021 року.

Суддя Д.С. Бєлкіна