ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/723/21Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/947/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

представника апелянта ОСОБА_1 ,

представника позивача Авдєєнка В.В.,

розглянувши у режимі відеоконференції цивільну справу № 607/723/21 за апеляційною скаргою Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2021 року (ухваленого суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 08 липня 2021 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до Тернопільської міської ради про стягнення середньомісячного заробітку за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Тернопільської міської ради про стягнення середньомісячного заробітку за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 липня 2019 року по справі № 607/25677/18, ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді директора Комунальної установи початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Тернопільська музична школа № 2 імені Михайла Вербицького». Однак, вказане рішення в частині поновлення позивача на роботі досі не виконано. Позивач вважає, що сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 19.03.2020 року по 18.01.2021 року включно, становить 185 586.70 грн., виходячи з розміру середньомісячного заробітку в розмірі 1858.67 грн., що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.07.2019 року по справі №607/25677/18.

У зв`язку з викладеним просив суд стягнути з Тернопільської міської ради на користь позивача середній заробіток за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі в розмірі 185 586.70 грн. та судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Тернопільської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі в розмірі 185 586.70 грн. Стягнуто з Тернопільської міської ради в користь держави судовий збір в розмірі 1855.86 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Тернопільська міської рада подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково зазначено в мотивувальній частині рішення щодо порушення прав ОСОБА_3 та стягнення в його користь середнього заробітку за період з 19.07.2019 року по 18.03.2020 року, оскільки з такими вимогами позивач не звертався. Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні не зазначено, що сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду стягнута без урахування податків та зборів.

У зв`язку з викладеним просить Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2021 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

26 серпня 2021 року на адресу Тернопільського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача адвоката Авдєєнка В.В.

Відзив мотивований тим, що в мотивувальні частині рішення суду допущено описку при зазначенні в періоді стягнення середньомісячного заробітку за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі. Вказує, що доводи апелянта не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення, а є підставою лише для його зміни шляхом доповнення.

У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Предстаник позивача адвокат Авдєєнко В.В. проти аплеяційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.07.2019 року в справі № 607/25677/18, скасовано розпорядження міського голови Тернопільської міської ради за №227-к від 24.05.2019 року в частині звільнення ОСОБА_3 з посади директора Комунальної установи початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Тернопільська музична школа №2 імені Михайла Вербицького» і розірвання трудового контракту з 23.11.2018 року, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; поновлено ОСОБА_3 на посаді директора Комунальної установи початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Тернопільська музична школа №2 імені Михайла Вербицького» та стягнуто з Комунальної установи початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Тернопільська музична школа №2 імені Михайла Вербицького» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23.11.2018 року по 18.07.2019 року включно, у сумі 148469.37 грн., за вирахуванням відповідних податків та зборів. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за 1 місяць у розмірі 18558.67 грн. допущено до негайного виконання, вирішено питання судових витрат (а.с.55-60).

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16.09.2019 року та постановою Верховного суду від 22.01.2020 року вказане рішення залишено без змін та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанови серії ВП №59657707 від 26.07.2019 року про відкриття виконавчого провадження, у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Тернопільської області, знаходиться на виконанні виконавчий лист №607/25677/18, виданий 18.07.2019 року, про поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Комунальної установи початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Тернопільська музична школа № 2 імені Михайла Вербицького, та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць, боржником якого є Тернопільська міська рада (а.с.14).

На час розгляду даної справи рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.07.2019 року в частині поновлення позивача на роботі не виконано, наказ про поновлення позивача на роботі роботодавцем не видано.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не тільки з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

У силу вимог ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

За нормами ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Такий висновок викладений у постанові ВСУ від 01.07.2015 року в справі № 6-435цс15 та в поставнові КЦС в складі Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц.

Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Що стосується виплати середнього заробітку відповідно до ч. 3 п.2 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», передбачений порядок обчислення середнього заробітку, згідно якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.07.2019 року в справі №607/25677/18 про поновлення позивача на посаді директора Комунальної установи початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Тернопільська музична школа № 2 імені Михайла Вербицького не було виконано негайно після його проголошення роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах, а тому з цього моменту у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.07.2019 року в справі №607/25677/18, який складає 922.17 грн.

З матеріалів справи вбачається, що період не виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, за який просить стягнути середній заробіток позивач, із 19.03.2020 року по 18.01.2021 року.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі в розмірі заявленому позивачем 185586.70 грн.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення помилково зазначено період: «з 19.07.2019 року по 18.03.2020 року», за який підлягає стягнення середньомісячний заробіток за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі, оскільки в даній справі з таким вимогами позивач ОСОБА_4 до суду не звертався.

Окрім цього, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення помилково не зазначено, що сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду стягнута без урахування податків та зборів, оскільки системний аналіз пункту 3 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100 дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

А відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 18.07.2018 року в справі № 359/10023/16-ц.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни мотивувальної рішення суду і доповненням резолютивної частини.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільської міської ради задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«Cтягнути з Тернопільської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі в розмірі 185586.70 (сто вiсiмдесят п`ять тисяч п`ятсот вiсiмдесят шiсть) гривень 70 копiйок, за вирахуванням відповідних податків та зборів».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 06 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді