Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1528/21 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 66 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М, Талько О.Б.

за участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/1528/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Зосименко О.М. у м. Житомир

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 1999 року. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.1999, під час якого у них народилась донька ОСОБА_3 .У 2007 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Проте, відповідачі, колишня дружина та донька позивача, до цього часу зареєстровані у квартирі позивача та чинять йому перешкоди у користуванні майном, хоча вже не є членами його сім`ї. В зв`язку з наведеним, позивач вважає, що відповідачі мають припинити користування квартирою на вимогу власника.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи та не надав належної оцінки показам свідків, які в судовому засіданні підтвердили, що відповідачі виїхали на інше місце проживання самостійно, без примусу, через фактичну неможливість проживання в спірній квартирі, оскільки квартира знаходиться на 5 поверсі, а в будинку немає ліфту, що унеможливлює пересування відповідачки ОСОБА_3 з першого на 5 поверх, так як вона є особою з інвалідністю з дитинства та не може самостійно пересуватися без інвалідного візка. Апелянт зазначає, що відповідачі не знімаються самостійно з реєстраційного обліку у спірної квартирі через відсутність власного житла, в якому вони можуть зареєструватися. Посилання ОСОБА_2 на те, що позивач перешкоджає їй з дочкою проживати у спірній квартирі, суперечать поясненням відповідача, оскільки вона самостійно, за власною ініціативою проживає у родичів через неможливість користуватися спірною квартирою з об`єктивних підстав, а саме - пересування відповідача ОСОБА_3 на інвалідному візку. При цьому реєстрація відповідачів у квартирі, яка належить позивачу, створює для нього перешкоди у користуванні належним майном та порушує права власника, а тому з урахуванням висновків, які зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17, вважає, що відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право на користування спірним житлом.

Представником відповідача ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу в якому він заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема зазначено, що ОСОБА_3 на даний час є особою з інвалідністю першої групи з дитинства, потребує постійного стороннього догляду, і на період навчання у 2020 році, вона разом з матір`ю проживала у родичів. ОСОБА_3 пересувається на інвалідному візку, який важко було переміщувати зі спірної квартири до місця її навчання, так-як спірне житло розташоване на п`ятому поверсі. Відповідачі не мають свого житла, куди б могли переїхати та змушені проживати в орендованій квартирі, на проживання в якій витрачають майже всі свої кошти, в той час коли дочка потребує постійного медикаментозного лікування та оздоровчого лікування. Крім того, завдяки тому, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання в спірній квартирі, влада міської ради нещодавно виділила кошти на оздоровлення ОСОБА_3 . Позбавивши права користування житлом відповідачів, ОСОБА_1 фактично залишить свою доньку, яка є особою з інвалідністю, на вулиці, без права на будь-яку соціальну допомогу та права на житло. Проте, позивач чинить всілякі перешкоди відповідачам в користуванн житлом, в якому за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2009 року вони мають право проживати.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник доводи апеляційної скарги заперечили, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06 листопада 1999 по 22 травня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.7). Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 30 липня 1999 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі також зареєстровані як проживаючі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (донька) - як колишні члени сім`ї власника квартири.

Відповідач ОСОБА_3 на даний час є особою з інвалідністю першої групи з дитинства та потребує постійного стороннього догляду (а.с.62,63). Крім того, ОСОБА_3 навчається в Троковицькому ліцеї, у зв`язку з чим тимчасово не проживає у спірній квартирі, що підтверджується показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2009 року, яке набрало законної сили, у справі 2-304/2009 за позовом прокурора Богунського району м.Житомира в інтересах ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Житомирської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, було зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вищевказану квартиру (а.с.70-71).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, оскільки згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2009 року у справі 2-304/2009, ОСОБА_1 зобов`язано не чинити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселено відповідачів у спірну квартиру. На день звернення позивача до суду з даним позовом відповідачі з поважних причин тимчасово не проживали у спірній квартирі через стан здоров`я та необхідність продовження навчання їхньої спільної дочки.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.

Згідно ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В частині першій ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із положенням ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача та з поважних причин разом з донькою не проживає у спірному помешканні, оскільки змушена була переїхати до іншого місця проживання, так як дочка ОСОБА_6 на даний час є особою з інвалідністю першої групи з дитинства, потребує постійного стороннього догляду, і на період навчання у 2020 році, вони тимчасово проживали у родичів та на даний час винаймають житло. Крім того, позивач чинив відповідачам перешкоди в користуванні житлом, про що свідчить рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2009 року у справі 2-304/2009, яким позивача було зобов`язано не чинити відповідачам перешкоди в користуванні житлом та останніх було вселено до спірного помешкання.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Разом з тим, позивачем у даній справі не надано суду жодних доказів щодо порушення відповідачами його прав та законних інтересів.

Таким чином, з урахуванням тих обставин, що позивачем не було доведено під час розгляду справи відсутність без поважних причин відповідачів у спірній квартирі, наявність у них іншого житла, врахувавши при цьому, що тривалість проживання відповідачів у спірному помешканні є достатньою підставою для того, щоб вважати цю квартиру їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 13 вересня 2021 року.

Головуючий Судді