Справа № 346/5344/18
Провадження № 22-ц/4808/920/21
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Беркещук Б.Б. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позову послався на те, що між сторонами існують тривалі спори з приводу частини суміжної земельної ділянки.

Відповідачі звели 4-ох квартирний будинок на підставі рішення Коломийської міської ради № 136 від 17.04.1991 року, яким їм виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,06 га. Однак, при зведенні будівлі та оформленні документів на земельну ділянку позивачі самовільно змінили у п. 2 вищевказаного рішення первісний запис «0.06 га» на «0.09 га», що підтверджується висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Управлінні МВС України у Івано-Франківській області № 09/07-316 від 23.09.2015 року.

Спірна частина земельної ділянки перебувала в користуванні його матері ОСОБА_14 з 1971 року. Земельна ділянка матері була огороджена приблизно в 1994 році та була розташована на відстані 2,6 м від житлового будинку АДРЕСА_1 .

В кінці 2011 року жителі будинку АДРЕСА_1 , а саме відповідачі ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 повідомили йому та його матері, що мають намір знести огорожу, яка розділяє їхні земельні ділянки, так як вона, нібито, розташована на їхній території і з того часу в них почались спори.

Починаючи з 2014 року відповідачі, шляхом введення суду в оману та шляхом підроблення документів, намагаються відібрати частину належної спершу його матері ОСОБА_14 , а на даний час йому, законному спадкоємцю - ОСОБА_1 , частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка суміжна до земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій розташований їхній будинок.

19.05.2015 року відповідачі зруйнували вищевказану огорожу. ОСОБА_11 за допомогою «болгарки» розпиляв арматуру на огорожі, яка з`єднувала між собою «стовпчики». Також відповідачами понищено колоновидні дерева, кущі малини та полуниці.

З приводу знищення відповідачами майна його мама ОСОБА_14 та він неодноразово звертались в правоохоронні органи. По всіх заявах було проведено розслідування, допитані фігуранти справ та винесені постанови про закриття кримінальних проваджень у зв`язку з відсутністю складу злочину в діях відповідачів та рекомендовано звернутися до суду для захисту своїх прав в цивільному порядку.

За його заявою 03.08.2017 року було порушено кримінальне провадження по факту крадіжки металевих стовпців, вчиненої 19.05.2015 року мешканцями будинку АДРЕСА_1 . В даному кримінальному провадженні його допитано в статусі потерпілого. Однак, постановою від 29.05.2018 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

В ході розслідувань відповідачі підтвердили факти демонтажу огорожі та знищення насаджень на його земельній ділянці, що зазначено у постанові про закриття кримінального провадження від 22.02.2017 року.

Протиправними діями відповідачі завдали йому матеріальної шкоди на загальну суму 69 221,62 грн, а саме: пошкоджена огорожа (всі монтажні, земляні, зварювальні, транспортні, фарбувальні роботи) - вартість згідно кошторису становить 18 732,00 грн; виготовлення робочого проекту на огорожу - 500 грн; доставка та робота фотографа по фотофіксації вчинення демонтажу огорожі відповідачами - 200 грн; друк фотофіксації - 105 грн; знищені кущі малини сортової 120 кущів по 18 грн/шт. - 2 160 грн; викошені кущі полуниці - 100 грн; знищені саджанці колоновидних дерев - 2 200 грн; роботи по розбивці лунок під саджанці дерев - 950 грн; роботи по розбивці лунок під саджанці кущів малини - 6 000 грн; добриво мінеральне (нітроамофоска) - 40 грн; трава для курей - 20 грн; кури - 2 800 грн; повторне виготовлення проекту огорожі - 3 477,00 грн; витрати на правову допомогу, поїздки для участі в судових засіданнях, копіювання, сканування документів, марки, конверти, сплата судових зборів - 31 937,62 грн. А також заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 60 000 грн, що має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести йому і його родині, та витрати, пов`язані з відновленням психологічного стану, відпочинком від усього, що сталося з ним та членами його родини. Вказаний розмір моральної шкоди враховує в себе усі страждання, які довелося перенести зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних із безжалісним знищенням його майна.

Крім матеріальної та моральної шкоди, позивач просив суд також стягнути з відповідачів на його користь кошти сплачені за надання правової допомоги та судовий збір.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_5 закрито у зв`язку з її смертю.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про стягнення матеріальної шкоди в частині відшкодування шкоди, спричиненої знищенням огорожі - відмовлено за спливом строку позовної давності. В решті позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в ході розслідувань кримінальних проваджень здобуто докази щодо знищення 19.05.2015 року відповідачами ОСОБА_11 та ОСОБА_3 огорожі, що належала на праві власності ОСОБА_14 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 . Така обставина ними не заперечувалась. Внаслідок неправомірних дій відповідачів ОСОБА_11 та ОСОБА_3 позивачу спричинені збитки. Проте, відповідачі подали суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яка є обґрунтованою і підлягає задоволенню, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог позивача про відшкодування шкоди, завданої демонтажем огорожі. Тому у цій частині суд відмовив у позові за спливом строку позовної давності.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні відповідачами матеріальної шкоди, спричиненої знищенням колоновидних дерев, кущів малини, трави з кущами полуниці, суд виходив з того, що позивач не надав доказів в підтвердження, що такі насадження росли на земельній ділянці його мами, їх вартість і, що саме відповідачі та хто з них конкретно знищили колоновидні дерева, кущі малини, траву з кущами полуниці.

Рішення суду в частині відмови позивачу у відшкодуванні витрат на виготовлення робочого проекту на огорожу, повторне виготовлення проекту огорожі, доставку та роботу фотографа, друк фотофіксації, розбивка лунок під кущі малини, вартість мінеральних добрив, 35 курей, мотивовано тим, що позивач не надав доказів на підтвердження затрачених на це коштів та доказів хто і коли виконував вказані роботи.

Відмова суду в частині задоволення вимог позивача про відшкодування 31 937 грн витрат на правову допомогу, поїздки для участі в судових засіданнях, копіювання, сканування документів, марки, конверти, сплата судових зборів, мотивована тим, що вказані витрати позивач вважає шкодою, спричиненою відповідачами, і зарахована ним до ціни позову, однак, такі витрати є судовими витратами, а не спричиненою позивачу матеріальною шкодою.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні відповідачами моральної шкоди в розмірі 60 000 грн, суд виходив з того, що моральна шкода - це немайнова шкода (особисте немайнове право) і згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входить до складу спадщини. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, яку мати позивача в кримінальному провадженні по факту знищення її майна оцінила в розмірі 20 000 грн, позивач не успадкував.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність рішення фактичним обставинам справи.

Зокрема, представник апелянта зазначає, що суд помилково застосував позовну давність, оскільки з моменту, коли позивач отримував постанови від правоохоронних органів про закриття кримінальних проваджень, строк позовної давності починав свій перебіг заново.

Стверджує, що своїми протиправними діями відповідачі завдали позивачу матеріальної шкоди на загальну суму 69 221,62 грн.

Суд першої інстанції порушив право позивача на відшкодування витрат на правову допомогу, які не є спричинено шкодою, а судовими витратами, тому суд повинен був вирішити питання про їх стягнення.

Щодо моральної шкоди в розмірі 60 000 грн зазначає, що такий розмір є обґрунтованим.

Таким чином, представник апелянта стверджує, що позивачем у цій справі було надано всі наявні у нього докази на підтвердження завдання йому матеріальної та моральної шкоди відповідачами, якими чітко доведено солідарну вину відповідачів.

Із зазначених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідачі, крім ОСОБА_13 , подали відзив на апеляційну скаргу, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зокрема, зазначають, що позивач не довів належними доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу всіх своїх вимог. Аналізуючи постанови про закриття кримінальних проваджень, суд зробив вірний висновок, що в результаті досудових розслідувань встановлено причетність ОСОБА_3 та ОСОБА_11 до демонтажу спірної огорожі і не встановлено осіб, які викопали у ОСОБА_14 її колоновидні дерева, кущі малини, скосили траву з кущами полуниці. Судом встановлено, що позивач надав доказ в підтвердження розміру майнової шкоди, спричиненої знищенням спірної огорожі, лише на суму 2 890 грн. Стверджують, що апелянт помилково вважає, що суд незаконно застосував строк позовної давності. Апелянт не заперечує того факту, що перебіг строку позовної давності розпочався з 19.05.2015 року, однак, посилаючись на вимоги ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, помилково вважає, що цей строк переривався і розпочинав свій перебіг заново з моменту отримання постанов про закриття кримінальних проваджень, оскільки вказана норми закону не містить таких підстав для переривання позовної давності. Відповідачі зазначають, що безпідставні і вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Також суд законно відмовив позивачу у стягненні судових витрат, оскільки повністю відмовив у позові. Крім того, ні позивач, ні його представник не надали суду доказів в підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечив доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідачів, які не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору дарування від 30.07.1971 року, посвідченого нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №539 власником будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , була мати позивача ОСОБА_14 . Згідно архівного витягу з протоколу № 8 засідання виконавчого комітету Коломийської міської ради народних депутатів від 15.06.1994 року № 194 «Про передачу присадибних земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_14 було передано у приватну власність присадибну ділянку, за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа якої становить 1510 кв.м, в тому числі в тимчасове користування - 510 кв.м, приватизовано 1000 кв.м. На підставі вказаного рішення міськвиконкому ОСОБА_14 отримала на земельну ділянку площею 1000 кв.м державний акт на право приватної власності на землю. В той же час 28.03.2012 року суміжним землекористувачам ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 була передана у власність земельна ділянка, частина якої накладалася на вищевказану земельну ділянку, яка була в користуванні ОСОБА_14 . Наведені обставини встановлені постановою Верховного Суду України від 07.10.2015 року в справі № 6-1275 цс15 за позовом ОСОБА_14 до Коломийської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , третя особа - управління Державного земельного агентства у Коломийському районі, про визнання недійсним та скасування рішення Коломийської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку за заявою ОСОБА_14 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 08.04.2015 року (т. 1 а.с. 80-86).

Вказаною постановою залишено в силі рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2014 року, яким скасовано рішення Коломийського міськрайсуду про відмову ОСОБА_14 в позові та задоволено її позов, визнано недійсним рішення Коломийської міської ради від 20.10.2011 року за № 686 - 11/2011 року «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд»; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 966367, площею 900 кв.м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 28 березня 2012 року.

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Після смерті ОСОБА_14 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2017 року земельну ділянку площею 0,0510 га за адресою: АДРЕСА_2 успадкував син ОСОБА_14 - позивач ОСОБА_1 (т. 5 а.с. 153).

Виходячи з вказаних доказів, пояснень сторін в даній справі, суд першої інстанції встановив, що станом на 19.05.2015 року (дата виникнення спірних правовідносин) власником будинку, господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2 була мати позивача ОСОБА_14 і між нею та відповідачами існував спір щодо прав на земельну ділянку, на якій знаходилося спірне майно (огорожа, колоновидні дерева, кущі малини, полуниці, трава).

Судом також встановлено, що 07.12.2015 року ОСОБА_14 звернулася до Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення 19.05.2015 року жителями будинку АДРЕСА_1 на спірній земельній ділянці самоуправних дій - демонтаж її огорожі, знищення її зелених насаджень. По вказаному факту було відкрито кримінальне провадження № 0001043, яке 22.02.2017 року постановою слідчого СВ Коломийського ВП ГУНП ст. лейтенанта поліції Гундер П.М. закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 18-26).

Згідно вказаної постанови в даному кримінальному провадженні, в ході досудового розслідування з пояснень ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_18 встановлено, що 19.05.2015 року приблизно о 12 год. ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (відповідачі у справі) самовільно провели демонтаж огорожі на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , яка суміжна із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . За результатами проведеного в кримінальному провадженні 26.04.2016 року огляду земельної ділянки виявлено, що сітка, 10 металевих стовпчиків (труб), металеві прути (арматура) знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_14 і їх вартість нею оцінена в розмірі 4 908 грн (т. 1 а.с. 25).

В подальшому позивач неодноразово звертався в правоохоронні органи із заявами, скаргами стосовно відкриття кримінального провадження за фактом знищення, крадіжки вищевказаного майна. За заявою позивача ОСОБА_19 від 06.07.2017 року про крадіжку металевих стовпів, вчинену 19.05.2015 року мешканцями будинку АДРЕСА_1 , було відкрито кримінальне провадження № 0000858, яке постановою слідчого СВ Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Гундер П.М. від 29.05.2018 року закрито на підставі ч.1 п.2 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (т. 1 а.с. 15-17 ).

Згідно вказаної постанови в ході розслідування даного кримінального провадження з пояснень свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_3 вчиняли дії по демонтажу огорожі. Осіб, які б викопали у ОСОБА_14 її колоновидні дерева, кущі малини, скосили траву з кущами полуниці, не встановлено. В діях ОСОБА_11 та ОСОБА_3 є склад адміністративного правопорушення - самоуправства, за яке останні понесли адміністративну відповідальність.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_18 , які є сусідами позивача підтвердили раніше надані ними свідчення. Свідок ОСОБА_22 суду пояснила, що 19.05.2015 року, будучи на своєму городі, бачила як мешканці будинку АДРЕСА_1 знищували паркан, ображали мати позивача ОСОБА_14 і її чоловіка, бачила, як відповідач ОСОБА_11 різав паркан, всього там було шестеро осіб, в тому числі і чоловік ОСОБА_12 , який брав участь в знищенні паркана.

Свідок ОСОБА_18 в суді пояснила, що відповідачі ОСОБА_11 , ОСОБА_3 найняли хлопців, які демонтували сітку паркана, витягували стовпчики, виривали кущі малини, також брав участь у демонтажі і чоловік ОСОБА_12 , який витягнув останній стовпчик паркана, виривав малину.

Свідок ОСОБА_23 пояснив, що його запросив позивач, щоб сфотографувати неправомірні дії відповідачів і він двічі був на місці події, бачив як різали паркан, знімали сітку, бачив витягнуті з землі саджанці, кущі малини, але особи, які це скоїли йому невідомі.

Суд першої інстанції дав оцінку наведеним доказам в сукупності встановлених обставин справи і правильно дійшов висновку, що 19.05.2015 року за участю відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_3 була демонтована огорожа, внаслідок чого ними спричинені збитки.

Оскільки власником спірної огорожі була мати позивача ОСОБА_14 , тому в результаті її знищення шкода була завдана ОСОБА_14 . В той же час в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 5 а.с. 133) і її майно успадкував позивач, про що 15.06.2017 року приватний нотаріус Трачук Л.В. видала свідоцтва про право на спадщину за законом (на земельну ділянку) (т. 5 а.с. 153).

Враховуючи положення ст. 1218 ЦК України, якою передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, суд першої інстанції вірно вважав, що після смерті матері позивача ОСОБА_14 до позивача перейшло право на все спадкове майно, в тому числі і на огорожу, яка на час її смерті знищена відповідачами ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , а тому вимога позивача про відшкодування майнової шкоди, спричиненої знищенням огорожі, є обґрунтована. Проте розмір такої шкоди підтверджений, наданим позивачем товарним чеком вартості паркана (копія в т. 5 на а.с. 55), становить 2 890 грн.

Доводи апеляційної скарги вказаного розміру майнової шкоди не спростовують.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У частині першій статті 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_24 стало відомо про завдану шкоду і про осіб, які її завдали 19.05.2015 року. Саме цей день для ОСОБА_14 , ОСОБА_19 був днем початку перебігу строку позовної давності, що визнано апелянтом у апеляційній скарзі.

Доводи апелянта, що суд помилково застосував позовну давність, оскільки з моменту, коли позивач отримував від правоохоронних органів постанови про закриття кримінальних проваджень, строк позовної давності починав свій перебіг заново, не узгоджуються з положеннями ст. 264 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

А тому факт отримання позивачем постанов від правоохоронних органів про закриття кримінальних проваджень не впливає на перебіг позовної давності.

Судом встановлено, що ОСОБА_14 з позовом до суду не зверталася, а позивач ОСОБА_25 подав суду позовну заяву після закінчення трьохрічного строку позовної давності - 24.10.2018 року.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заява відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності обґрунтована і підлягає задоволенню, що в силу ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог позивача про відшкодування шкоди, завданої демонтажем огорожі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність позивачем вимог в частині відшкодування шкоди у вигляді понесених витрат: на виготовлення робочого проекту на огорожу, повторне виготовлення проекту огорожі, доставку та роботу фотографа, друк фотофіксації, розбивка лунок під кущі малини, на придбання мінеральних добрив, 35 курей, оскільки позивач не надав доказів про те, хто і коли виконував вказані роботи, замовляв послуги і у зв`язку з чим, придбавав вказаний товар, а також підтверджень затрачених на це коштів.

Щодо відмови позивачу в частині відшкодування 31 937,62 грн витрат на правову допомогу (поїздки для участі в судових засіданнях, копіювання, сканування документів, марки, конверти, сплата судових зборів), то суд правильно вказав, що такі витрати позивач помилково вважав шкодою, спричиненою відповідачами, і зарахував їх до ціни позову. Вказані витрати є судовими витратами, і питання про їх стягнення слід вирішувати в кожній конкретній справі, в якій вони понесені.

Твердження апелянта, що кошти в розмірі 31 937,62 грн - це судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи, яка розглядалася судом три роки, не приймаються судом до уваги, оскільки в позовній заяві позивач вказав, що кошти в розмірі 31 937,62 грн це витрати на правову допомогу, які включені у загальний розмір матеріальної шкоди, що становить 69 221,62 грн, і окремо позивач просив стягнути 15 000 грн за надання правової допомоги у цій справі. Таким чином, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимоги позивача про відшкодування 31 937,62 грн витрат на правову допомогу, які не є майновою шкодою.

В решті позову суд вірно відмовив за безпідставністю. Жодних доводів щодо неправильності такої відмови у апеляційній скарзі не зазначено.

Таким чином, рішення суду в частині вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду у вказаній частині та зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із рішення суду в частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Суд дійшов висновку про безпідставність вимоги позивача про відшкодування 60 000 грн моральної шкоди, оскільки моральна шкода - це немайнова шкода (особисте немайнове право) і згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входить до складу спадщини. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, яку мати позивача в кримінальних провадженнях оцінила в розмірі 20 000 грн, позивач не успадкував.

Такий висновок суду першої інстанції є неправильним, оскільки позивач вказував, що моральну шкоду було завдано відповідачами особисто йому та його родині. Тому посилання суду на положення п. 1 ч. 1 ст. 1219 ЦК України є неправильним.

Згідно з частинами першою і другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

У частині першій статті 268 ЦК України визначено, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (статті 280 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються.

Таким чином, до вимог про відшкодування моральної шкоди позовна давність не поширюється, оскільки вони випливають із порушення особистих немайнових прав, а пропуск позовної давності за вимогами про відшкодування майнової шкоди не свідчить про відсутність моральної шкоди. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №751/306/17.

Обґрунтовуючи факт заподіяння та розмір моральної шкоди, позивач зазначав, що діями відповідачів, які полягали у знищенні огорожі, знищенні зелених насаджень тощо, йому завдано моральних страждань, які він оцінив в 60 000 грн, що має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести йому і його родині, та витрати, пов`язані з відновленням психологічного стану, відпочинком від усього, що сталося з ним та членами його родини. Зазначав, що вказаний розмір моральної шкоди враховує в себе усі страждання, які довелося перенести зокрема: порушення звичного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних із безжалісним знищенням його майна.

Матеріалами справи встановлено, що 19.05.2015 року за участю відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_3 була знищена огорожа, внаслідок чого ними спричинені збитки. Крім того, позивач був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні за №000858 по обвинуваченні ОСОБА_11 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 15-17). Також позивач був змушений відновлювати свої порушені права шляхом подання позову у цій справі. Вказане свідчить, що саме дії відповідачів ОСОБА_11 та ОСОБА_3 призвели до порушення душевного спокою, звичного способу життя позивача, затрат часу та нервів на звернення до правоохоронних органів з приводу знищення майна, що завдало йому моральних страждань.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Враховуючи засади розумності та часткове доведення вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 до відповідачів про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. По суті встановленого з відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування моральної шкоди по 1 500 грн з кожного. Саме така сума служитиме належним відшкодуванням моральних страждань, які позивач зазнав внаслідок неправомірних дій вказаних відповідачів, через психологічний дискомфорт та необхідність захисту своїх прав.

В позові про стягнення моральної шкоди з решти відповідачів необхідно відмовити за недоведеністю, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів неправомірної поведінки інших відповідачів у справі.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2021 року в частині відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , жителя АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 жителя АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 на відшкодування моральної шкоди по 1 500 грн з кожного.

В позові про стягнення моральної шкоди з решти відповідачів відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук