Справа № 522/1269/20
Провадження № 2/522/2032/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі судового засідання Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 70 132,33 доларів США, яка складається з суми основного боргу - 70000 доларів США та 3% річних у сумі - 132,33 доларів США.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 19.03.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого, відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 70000 доларів США. Вказані грошові кошти у встановлений строк, а саме до 01 січня 2020, не повернув.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по договору позики, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання на 25 березня 2020 року.

Ухвалою суду від 11 березня 2020 року судом вжито заходів забезпечення позову за заявою представника позивача ОСОБА_4 .

У судове засідання 25 березня 2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Підготовче засідання відкладено на 25 травня 2020 року.

25 травня 2020 року у судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 . У судовому засіданні представник відповідача звернувся із заявою про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 25 червня 2020 року.

У судове засідання 25 червня 2020 року з`явилися представник позивача ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 .. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 20 липня 2020 року.

20 липня 2020 року у судове засідання з`явилися представник позивача ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 . Ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Протокольною ухвалою закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 28 жовтня 2020 року.

28 жовтня 2020 року у судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Свяченої Ю.Б. на лікарняному. Оголошено перерву на 02 лютого 2021 року.

У судове засідання 02 лютого 2021 року з`явилися представник позивача ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 . Розгляд справи відкладено на 13 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року у судове з`явилися представник позивача ОСОБА_1 та представники відповідача ОСОБА_2 . Сторони надали пояснення. У справі оголошено перерву до 05 липня 2021 року.

05 липня 2021 року у судове засідання у судове з`явилися представник позивача ОСОБА_1 та представники відповідача ОСОБА_2 а також свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Представник відповідача ОСОБА_2 звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи для підготовки судових дебатів. У справі оголошено перерву до 18 серпня 2021 року.

У судове засідання 18 серпня 2021 року з`явилися представник позивача ОСОБА_1 . Представник відповідача ОСОБА_2 подав клопотання про розгляд справи без участі.

25 червня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_7 , в якому представник просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 кошти в борг від позивача не отримувала, а розписка складена під емоційним впливом.

02 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 надав письмові пояснення на відзив відповідача ОСОБА_2 , в яких зазначив, що викладені відповідачем у відзиві обставини спрямовані на формування хибного уявлення суду щодо фактичних обставин справи з метою уникнення виконання обов`язку із повернення коштів за договором позики, доказів на спростування позивача відповідачем не надано.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 19 березня 2018 року відповідачем за позовом ОСОБА_2 було складено розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_3 суму коштів в розмірі 70000 доларів США та зобов`язалась повернути ці кошти до 01.01.2020 року.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Так, з 02 січня 2018 року по теперішній час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач зазначає, що вказані в розписці кошти від ОСОБА_3 не отримувала, а розписка була складена в момент емоційного потрясіння, що було визвано сваркою із чоловіком саме 19.03.2018 року.

З початку 2017 року сторони почали проживали разом та вести спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні витрати, зокрема на подорожі до країн Європи та Азії. Вказані обставини не заперечувались у судових засіданнях з боку представника позивача та підтверджуються наданими до суду доказами.

Посилання відповідача на той факт, що її чоловік ОСОБА_3 має пагубну звичку зловживати алкогольними напоями, систематично проходив курси реабілітації у приватного лікаря та неодноразово проходив стаціонарне лікування у спеціалізованих лікувальних закладах для реабілітації нарко- та алко- залежностей, представником позивача заперечувалось, однак не спростоване. Натомість, відповідні факти підтверджені у судовому засіданні свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Зокрема ОСОБА_6 , яка є близькою подругою родини у судовому засіданні засвідчила той факт, що позивач дедалі ставав агресивнішим та часто перебував у нестабільному стані з ознаками депресії, відмовлявся спілкуватись із спільними друзями. Коли ОСОБА_2 запропонувала чоловікові розлучення, останній почав дорікати дружину витраченими не неї грошима. Відповідні розмови з цього приводу велись ОСОБА_3 систематично в останні місяці спільного проживання із дружиною.

Також свідком ОСОБА_8 , яка є донькою відповідачки та постійно проживала разом із матір`ю та її чоловіком, було підтверджено всі вищевикладені обставини сімейного життя, підтверджено зловживання алкогольними напоями та систематичне проходження лікування ОСОБА_3 та його неадекватний стан в останній період життя із дружиною. Окрім того, свідком було викладено та засвідчено, що в день складання розписки 19 березня 2018 року, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_3 підвищеним тоном із роздратованістю дорікав дружині грошима, які витрачав на забезпечення її та її доньки на протязі спільного сімейного життя, підрахувавши, що сума витрат його за весь період стосунків із відповідачкою складає 70000 доларів США. Аби заспокоїти чоловіка, якій поводив себе агресивно, ОСОБА_2 змушена була скласти розписку, в якій зазначила, що зобов`язується повернути гроші, які її чоловік витратив під час спільного проживання із нею. Вказані дії відбувались у присутності ОСОБА_8 .

Факт того, що саме позивач матеріально забезпечував і відповідачку і її доньку зазначено представником позивача у наданих до суду письмових поясненнях.

Пояснюючи походження суми зазначеної в розписці у розмірі 70000 доларів США представник позивача посилався на договір кредиту №2008/36-20/84, що був укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачкою в сумі 72300 доларів США. За позицією позивача, викладене стало приводом для звернення до ОСОБА_3 з проханням запозичити їй кошти. Однак відомостей про ймовірну наявність відповідної суми коштів у ОСОБА_3 та джерел їх походження, суду не наданою.

В подальшому, за рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 01 березня 2019 року по справі №522/12476/18 з ОСОБА_2 було стягнуто лише 861 долар США. Представник позивача вказує, що оскільки необхідність повертати кредит банку фактично відпала, відповідачка вирішила незаконно збагатитись за рахунок отриманих від позивача коштів, що виразилось у відмові їх повертати.

Зазначені представником позивача обставини судом не приймаються до уваги виходячи з наступного.

Як викладено в тексті рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 березня 2019 року по справі №522/12476/18 на яке посилається позивач, договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів №2008/36-20/84 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено 23.07.2008 року, тобто за 10 років до складання нею розписки. До того ж, залишок за кредитом, на підставі вказаного рішення складає 861 долар США 07 центів. За таких обставин, суд вважає, що твердження позивача щодо позичення ОСОБА_2 коштів задля погашення кредитної заборгованості є недоведеними.

Крім того, представником відповідача вказано, а позивачем не спростовано того факту, що відповідачка не робила крупних чи значних придбань у період з 2018 року, чим можна було б підтвердити збагачення за рахунок отриманих від позивача коштів.

У Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 наголошується на тому, що суди, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і, залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 заперечує факт укладення договору, суд доводить висновку суд доходить висновку, що відповідну цивільну справу необхідно розглядати із урахуванням усіх особливих обставин, що мали місце при складанні відповідної розписки та враховуючи специфічні відносини, що існують між сторонами.

Частина 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язок доведення тих обставин, на які посилається сторона, як на обґрунтування свої вимог, покладений на відповідну сторону.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в даному випадку та при вивченні наданих доказів та аспектів цієї справи, надана позивачем в якості єдиного доказу розписка від 19 березня 2018 року не є достатнім доказом на підтвердження факту безпосередньо передання вказаних грошових коштів ОСОБА_2 .

За положенням ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Постановою від 08 липня 2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. У справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов.

Тому, ретельно дослідивши надані до суду матеріали та пояснення з обох сторін, суд не знайшов доказів на підтвердження факту саме передачі коштів, а враховуючи інші обставини справи, наявність однієї тільки розписки, як єдиного доказу з боку позивача - вважає недостатнім, без будь якого іншого підтвердження факту передачі коштів.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. Отже, для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом виключно факту укладення договору, але не передачі грошової суми позичальнику.

Питання щодо наслідків укладання договору позики без фактичної передачі грошових коштів досліджувалось Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №464/5314/17 від 06.04.2020 року.

Як вказує ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Враховуючи вищевказану правову норму, для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Тому права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Отже, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії . При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Враховуючи обставини вказаної справи в цілому та беручи до уваги специфічні відносини між сторонами, які являються подружжям, надані сторонами докази та показання свідків, у суду є всі підстави вважати, що відповідний договір позики є неукладений, а відтак наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

З приводу тверджень представника позивача, що ОСОБА_2 не скористалась своїм правом для подання зустрічної позовної заяви про визнання договору позики недійсним, суд погоджується з аргументами відповідачки, оскільки в даному випадку відповідний договір позики є неукладеним, що в свою чергу є тотожнім із поняттям «договір, який не укладався», а тому він не є юридичним фактом, не може бути визнаний недійсним та не тягне за собою правових наслідків.

Як зазначено в ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір, тобто визнання правочину недійсним і визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами. За змістом п. 9 Постанови, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, а суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

Визнання договору неукладеним в судовому порядку неможливо, що підтверджує постанова Верховного Суду від 30 липня 2019 р. у справі №907/804/17: «Враховуючи зміст вказаних норм, колегія суддів зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України».

Отже, суд, враховуючи загалом усі обставини справи, доходить висновку, що позивачем не доведено достатніми доказами факту передачі коштів за договором позики, а відтак, суд вважає відповідний договір позики неукладеним.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 43, 49, 76, 247, 258-260, 268, 287, 288 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Одеського апеляційного суду з дня отримання його копії.

Повний текст рішення суду виготовлено 26 серпня 2021 року.

Суддя Ю.Б. Свячена