Справа № 338/176/21
Провадження № 22-ц/4808/1096/21
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.

за участю апелянта ОСОБА_1

представника апелянта адвоката Ярицького Л.І.

представника відповідача Приймак Н.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Ярицького Любомира Ігоровича на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Шишка О.А. в смт Богородчани, у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Горохолина Івано-Франківського району Івано-Франківської області в особі Богородчанської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до територіальної громади села Горохолина Івано-Франківського району Івано-Франківської області в особі Богородчанської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з серпня 1989 року вона почала працювати вихователем у школі с. Горохолин Ліс і з усного дозволу директора школи та сільського голови поселилася у будинок біля школи, в якому час від часу проживали вчителі. Оскільки у будинку не було власника, то вони сказали, що в майбутньому вона зможе отримати право власності на цей будинок. На момент заселення її у спірний будинок, такий був у занедбаному стані, тому вона здійснила там капітальний ремонт і протягом 32 років робила поточні ремонтні роботи з метою його збереження та збільшення терміну експлуатації. 27.10.2020 вона звернулася до виконавчого комітету Горохолинської сільської ради із заявою про присвоєння будинку поштової адреси. Рішенням виконавчого комітету Горохолинської сільської ради від 30.10.2020 № 22 за результатами розгляду її заяви, вказаному будинку присвоєно поштову адресу.

Враховуючи викладене, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок площею 49,8 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки протягом останніх 32 років вона безперервно, добросовісно та відкрито користується спірним майном.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - Ярицький Л.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість.

Представник апелянта зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на те, що нею не надано жодних правовстановлюючих документів на право користування спірним будинком, оскільки у разі наявності таких документів, потреби звертатися до суду у неї не було би взагалі.

Крім того, необґрунтованим є висновок суду про те, що ОСОБА_1 недобросовісно заволоділа спірним будинком, так як у матеріалах справи відсутні відповідні докази на підтвердження вказаної обставини. Натомість, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що позивачка вселилася у спірний будинок з дозволу директора школи, проживала у ньому зі своєю сім`єю, робила поточний та капітальний ремонт будинку, що свідчить про добросовісність її дій щодо вселення.

Представник апелянта вказує також на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення зіслався на рішення комісії Богородчанської районної ради народних депутатів з питань поновлення прав реабілітуючих, яким вирішено повернути спірний будинок ОСОБА_4 та зобов`язано орган місцевого самоврядування забезпечити відселення жильців із нього. У той же час, суд не врахував, що таке рішення не реалізовувалося, не виконувалося, а про його існування нічого не було відомо ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції безпідставно дослідив правовий статус земельної ділянки, на якій розташовано спірне майно, оскільки такий жодним чином не впливає на можливість набуття позивачкою права власності на житловий будинок.

Враховуючи викладене, представник апелянта просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області зазначає про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, не узгоджуються із матеріалами справи.

Так, представник відповідача заперечує ту обставину, що позивачка вселилася у спірний будинок з усного дозволу директора школи та сільського голови, оскільки така не підтверджена жодним доказом. Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 знала про рішення комісії Богородчанської районної ради народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих про повернення будинку, у якому вона проживала - ОСОБА_4 та про необхідність виселення із нього, що свідчить про недобросовісність дій позивачки щодо проживання у спірному житловому будинку.

Крім того, представник відповідача вказує на те, що спірний будинок був придатний до проживання, оскільки у ньому увесь час проживали вчителі, а позивачка проводила ремонтні роботи за власною волею. При цьому, присвоєння поштової адреси будинку не створює жодних правових наслідків для неї. Просить також врахувати, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка перебуває на праві постійного користування Горохолинської сільської ради, відноситься до території школи та служить для обслуговування навчальних та виробничих приміщень.

Із урахуванням наведеного, вважає, що підстави для скасування оскаржуваного рішення суду відсутні, оскільки таке є обґрунтованим, законним, таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі, просили її задоволити.

Представник відповідача скаргу заперечила та просила її відхилити з підстав вказаних у відзиві.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши письмові матеріали, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалене рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_1 проживає у житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена адреса присвоєна будинку на підставі рішення виконавчого комітету Горохолинської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області № 22 від 30 жовтня 2020 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 (а.с. 12).

Рішенням комісії Богородчанської районної Ради народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих від 05 жовтня 1995 року повернуто ОСОБА_4 житловий будинок в с. Горохолино Ліс. Крім того, вказаним рішенням комісією вирішено, що Горохолинська сільська Рада народних депутатів повинна зняти з балансу житловий будинок, в якому проживала ОСОБА_5 та протягом трьох років з дня прийняття рішення забезпечити відселення жильців із вказаного будинку та передати його у власність ОСОБА_4 . Копії рішення направити ОСОБА_4 і ОСОБА_5 для відома, Горохолинській сільській раді для виконання (а.с. 60).

Рішенням десятої сесії Горохолинської сільської Ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 01 вересня 1995 року вирішено зняти з балансу житловий будинок, в якому проживала сім`я виховательки ОСОБА_5 та передано у його власність ОСОБА_4 (а.с. 61).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Вказану правову позицію підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, та постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що правомірно заволоділа спірним житловим будинком, оскільки почала проживати у ньому на підставі усного дозволу директора школи та сільського голови, які пообіцяли їй, що в подальшому вона зможе оформити на нього право власності. Однак, докази на підтвердження вказаних обставин у матеріалах справи відсутні.

Не представлено позивачкою жодного доказу на підтвердження як обставин щодо добросовісності набуття так і безперервності, оскільки крім пояснень про заселення у 1989 році в будинок та проживання у ньому до даного часу, належних доказів, які це підтверджують з відповідною фіксацією, не представлено. У копії паспорта позивачки відсутні дані про реєстрацію проживання за спірною адресою.

Крім того, позивачкою не доведено ту обставину, що їй не було відомо про володіння саме чужим майном та відсутність інших осіб, які би претендували на спірне майно, що виключає добросовісність володіння, а отже, виключає і можливість визнання права власності за набувальною давністю. Навпаки, позивачка підтвердила, що знала про існування права на будинок ОСОБА_4 , однак не змогла з нею домовитися з відповідним оформленням права на проживання.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що у постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц Верховний Суд визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Згідно із матеріалами справи, спірний житловий будинок, право власності на який просила визнати позивачка, повернуто у власність ОСОБА_4 , як конфісковане під час репресій майно, що підтверджується рішенням комісії Богородчанської районної Ради народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих від 05 жовтня 1995 року та рішенням десятої сесії Горохолинської сільської Ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 01 вересня 1995 року. Отже, вказана обставина також виключає визнання права власності за набувальною давністю за позивачкою, оскільки власник спірного житлового будинку відомий, а докази відмови ОСОБА_4 від права власності на житловий будинок, який повернуто їй у власність, відсутні.

Крім того, переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів відхиляє доводи позивачки про те, що при ухваленні даного рішення слід враховувати також факт понесення нею витрат, пов`язаних із проведенням капітального та поточних ремонтів у спірному житловому будинку. Так, колегія суддів погоджується із висновком ВС, викладеним у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 199/7432/16, згідно із яким факт сплати позивачем комунальних платежів та понесення ним тягаря утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, зробив висновок про те, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а, отже, відсутні правові підстави для задоволення позову. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки позивачка не довела належними та допустимими доказами, що є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, а відкритість користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Відтак, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд даної справи на основі поданих позивачкою доказів та ухвалив рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, відповідно до статті 375 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи такої не спростовують висновків суду, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Ярицького Любомира Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Максюта І.О.