ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6490/21 Справа № 191/958/19 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Заповіту за життя мати не залишила. Під час подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті матері позивачу стало відомо, що з такою ж заявою звернувся її рідний брат ОСОБА_2 . Позивач вважає, що останній повинен бути усунений від права на спадкування за законом, оскільки він ухилявся від надання допомоги своїй матері, яка через похилий вік і тяжку хворобу була у безпорадному стані. Увесь догляд за матір`ю здійснювала позивач. Просить усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 .

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року по справі №191/958/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про її народження ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_3 .

Після укладення шлюбу, прізвище позивача було змінено на « ОСОБА_5 ».

Також, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_3 .

Згідно копій виписок із медичної картки стаціонарного хворого встановлено, що ОСОБА_3 дійсно хворіла на захворювання: атеросклеротична хвороба серця, гіпертонічна хвороба, ішемічний інсульт головного мозку у 2011 році, паркінсовий сіндром, енцефалопатія, у зв`язку з чим перебувала на лікуванні в КЗ «Синельниківська ЦРЛ «ДОР». Також вона мала 2-гу групу інвалідності безстроково.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Згідно копій заяв про прийняття спадщини за законом сторони по справі своєчасно звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини і вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті матері.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У ч.2 ст.1220 ЦК України зазначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_3 залишилися два спадкоємця першої черги за законом, які прийняли спадщину у передбаченому законом порядку, у зв`язку з чим кожному належить по Ѕ частині спадкового майна з часу відкриття спадщини.

Так, відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Із зазначеної норми вбачається, що усунутим від права на спадкування може бути лише особа, яка умисно ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві.

Отже, виходячи зі змісту ч.5 ст.1224 ЦК України, позивач повинен довести суду як факт перебування його матері у безпорадному стані, так і факт умисного ухилення відповідача від надання їй допомоги, оскільки лише за наявності цих двох обставин спадкоємця можливо усунути від права на спадкування.

Крім того, вимоги ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Суд враховував всі обставини щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.Також наведено сукупність обставин, які повинні мати місце при вирішення питання про усунення особи від права на спадкування, а саме:

1. ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання;

2. перебування спадкодавця в безпорадному стані;

3. потреба спадкодавця в допомозі саме відповідача.

А тому, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець ОСОБА_2 може бути усунений від спадкування.

Між тим, зазначених обставин позивачем належними та допустимими доказами не доведено.

З пояснень, допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 вбачається, що останні не можуть пояснити суду або надати будь-які докази, які містять факт умисного ухилення відповідача від надання допомоги матері.

Тобто з показань свідків неможливо встановити факт ухилення відповідача від надання допомоги матері.

Крім того, позивачем не доведено факт того, що ОСОБА_3 за умов наявності допомоги зі сторони доньки потребувала допомоги саме зі сторони відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом її брата ОСОБА_3 , після смерті їх матері.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 тяжко хворіла та перебувала у безпорадному стані, а тому потребувала стороннього догляду, який надавала їй апелянт, а саме забезпечувала продуктами та ліками, робила поточний ремонт в будинку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_13 періодично хворіла, однак доказів того, що за життя померла потребувала стороннього догляду, позивачем не надано.

Також, позивачем не надано жодного офіційного документу в якому буде вказано про перебування спадкодавця в безпорадному стані, конкретне посилання на потребу в догляді, а також викладені факти ухилення ОСОБА_2 від надання спадкодавцеві ОСОБА_3 допомоги при можливості її надання.

Окрім того, позивачем не надано доказів того, що спадкодавець чи вона особисто звертались до відповідача за допомогою, а він такої допомоги не надав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем долучено чеки на придбання медичних препаратів за період березень-грудень 2018 року, однак колегія суддів не приймає вказані документи, як доказ по даній справі, оскільки частина вказаних чеків не мають зовсім дати, а з іншої частини чеків не можливо встановити чи були ці препарати придбані за рекомендацією лікаря для застосування їх саме ОСОБА_3 та те, що вона хворіла в цей час та потребувала саме цих медичних препаратів.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова