Справа № 147/567/21
Провадження № 2/147/356/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) із земель резервного фонду Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 20.06.1988 р. був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря Комунізму» с.Глибочок Тростянецького району Вінницької області, яке згодом реорганізували в КСП «Зоря». 05.01.2000 р. позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Зазначив, що під час розпаювання земель КСП «Зоря», його до списку додатка №1 до державного акту на право колективної власності не включили. Тобто, на момент розпаювання земель, ОСОБА_1 являвся членом КСП, але помилково не був внесений до даного списку. Вважає, що так як на момент розпаювання земель, формування списків на розпаювання та видачу Державного акту, було віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування та розпорядником земель на даний час є Тростянецька селищна рада, то відповідача зазначено вірно. ОСОБА_1 , дізнавшись про своє порушене право, звернувся до відділу у Тростянецькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з запитом про те, чи вносили його до списку. 31.12.2020 р. позивач отримав відповідь, з якої вбачається, що його помилково (безпідставно) не включили до списку - додатку до Державного акту на право колективної власності на землю. ОСОБА_1 вважає, що невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Також зазначив, що при неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 р. №720/95 (720/95) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позивач просив визнати за ним право на земельну частку (пай) із земель резервного фонду Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 07.06.2021 р. дану цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 05.07.2021 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Також при ухваленні рішення просив врахувати той факт, що про порушення свого права позивач дізнався тільки 31.12.2020 р. Так як КСП «Зоря» було розпайовано та позивачу не було відомо про час та дату розпаювання, вважає що строки позовної давності не пропущено.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Не заперечив проти вирішення справи на підставі належних та допустимих доказів, що містяться в справі.

Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 20.06.1988 року був прийнятий на роботу різноробочим «Зоря Комунізму» с.Глибочок Тростянецького району Вінницької області та прийнятий в члени даного колгоспу, на підставі рішення правління, протокол №10 від 20.06.1988 р., що підтверджується записами в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 та архівним витягом із Протоколу №10 від 20.06.1988 р. (а.с.6, 7, 11).

Згідно довідки №10 від 31.01.2018 р., ОСОБА_1 дійсно був членом колгоспу «Зоря Комунізму» с.Глибочок і працював в колгоспі з 01.07.1994 р. по 05.01.2000 р. (а.с.10).

Відповідно до архівного витягу із протоколу №1 засідання правління КСП «Зоря» с.Глибочок Тростянецького району Вінницької області від 06.06.2000 р. звільнено ОСОБА_1 з роботи з КСП, згідно поданої заяви за власним бажання з 05.01.2000 р. (а.с.11).

Згідно довідки №10 від 31.01.2018 р., виданої директором ПОП «Зоря» ОСОБА_1 , колгосп «Зоря комунізму» реорганізовано в колективне с/г підприємство «Зоря», рішенням зборів уповноважених протоколів №1 від 26.12.1992р. Колективне с/г підприємство «Зоря» реорганізовано в приватно-орендне підприємство «Зоря», наказ №1 від 01.04.2000 р. (а.с.12).

У листі начальника відділу у Тростянецькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 31.12.2020 № 0-2-0.36-109/117-20 зазначено, що відповідно до розпайованих земель КСП «Зоря» с.Глибочок, списків громадян, які були включені до державного акту на право колективної власності, прізвище ОСОБА_1 відсутнє в розпаюванні та в списках на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай). Сертифікат на право на земельну частку (пай) та державний акт на гр. ОСОБА_1 КСП «Зоря» с. Глибочок не виготовлявся та не видавався (а.с.9).

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Основного Закону України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України ( редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до частини першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08серпня 1995року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України (редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) та відповідно до вище зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Як вбачається з наданих суду доказів, позивач до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акту на право колективної власності, не був включений.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Разом з цим вирішення питання щодо не включення підприємством особи до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), має на меті оскарження дій чи бездіяльності цього підприємства, що вказує на необхідність залучення до участі у справі у такому випадку відповідної юридичної особи або її правонаступника (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 696/1268/16-ц (провадження № 61-7892св18).

Однак, при поданні до суду позовної заяви позивачем ОСОБА_1 не було залучено до участі у справі та не пред`явлено позовних вимог до правонаступника реорганізованого КСП «Зоря», яке не включило його до списку, що додавався до державного акта на право колективної власності на землю, - Приватно-орендне підприємство «Зоря».

Тобто, зверненню до суду з указаним позовом має передувати вирішення питання про не включення ОСОБА_1 до списку громадян членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Таких вимог позивач у пред`явленому позові не заявляв.

Вищезазначена позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 10 січня 2019 року у справі № 696/1268/16-ц та у Постанові від 16 червня 2021 року у справі №179/1592/17.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Щодо строку давності, про яку зазначив представник позивача у своїй заяві від 07.09.2021 р. суд зазначає наступне.

Як судом вже зазначалося вище КСП «Зоря» с. Глибочок отримало державний акт на право колективної власності на землю до якого додавався список осіб членів даного КСП, що мають право на земельну частку (пай).

Суд враховує, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно з статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна давність за наведених обставин застосовується судом незалежно від заяви сторони у справі.

Аналогічні за своїм змістом висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у своїх постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 147/294/18 (провадження № 61-20292св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19) та від 16 вересня 2020 року у справі № 330/2463/17 (провадження № 61-79св19).

ОСОБА_1 та його представник не навели обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Посилання представника позивача у заяві від 06.09.2021 р. на те, що позивач про порушення своїх прав дізнався лише 31.12.2021 р., а із зазначеним позовом звернувся до суду більше ніж 20 років після видачі КСП «Зоря» державного акту на право колективної власності на землю та затвердження списку осіб членів даного КСП, що мають право на земельну частку (пай), є необґрунтованим з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: с.Глибочок Тростянецького району з 01.11.1995 року, про що свідчить довідка видана Глибочанською сільською радою без зазначення дати видачі (а.с.4).

А в самому с. Глибочок Тростянецького району Вінницької області існувало лише одне КСП «Зоря».

Позивач підтримував трудові стосунки з 1988 р. з с/г підприємством «Зоря Комунізму» та в подальшому із реорганізованим КСП «Зоря» до 05.01.2000 р., тобто на момент розпаювання земель 1995-1196 р.р. він працював на даному підприємстві.

Крім того суд вважає, що позивачеві було відомо про поширені факти того, що мешканці с. Глибочок, які були членами КСП «Зоря» та отримали з початку сертифікати про право на земельну ділянку (пай), а в подальшому і державні акти про право власності на земельні ділянки (паї) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вже тривалий час здають відповідні земельні ділянки (паї) в оренду та отримають за останню плату, зокрема у натуральній формі.

Посилання представника позивача, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише 31.12.2020 р., оскільки йому не було відомо про розпаювання КСП "Зоря", спростовуються наданими до суду доказами, зокрема довідкою, виданою 31.01.2018 р. ОСОБА_1 про реорганізацію колгоспу "Зоря Комунізму" та подальшої реорганізації даного підприємства (а.с.12).

Окрім того, початок розпаювання земель колишніх колгоспів є загальновідомим фактом, під час розпаювання земель ОСОБА_1 працював КСП "Зоря" до 05.01.2000 р., однак позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай), а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 247, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай), відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до або через відповідні суди, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , громадянин України, житель АДРЕСА_1 .

Відповідач - Тростянецька селищна рада Гайсинського району Вінницької області, , місцезнаходження якої зареєстровано за адресою: Вінницька область, Гайсинський район, смт.Тростянець, вулиця Соборна, 77.

Повний текст рішення складено 07.08.2021 р.

Суддя О.А. Натальчук