Єдиний унікальний номер 219/3841/18
Номер провадження 22-ц/804/1818/21
Єдиний унікальний номер 219/3841/18 Головуючий у 1 інстанції Хомченко Л.І.
Номер провадження 22-ц/804/1818/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/3841/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2021 року ухваленого у складі судді Хомченко Л.І., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 борг за кредитним договором від 07.09.2011 року, укладеного між позивачем та відповідачем, у сумі 76 337,68 гривень (з яких 4355,79 - заборгованість за кредитом, 63927,28 - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3943,29 заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи: 500,00 фіксована частина, 3611,32 процентна складова), так як відповідач добровільно сплатити борг відмовився. Також просили стягнути судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2021 року в задоволенні позову АТ Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено в повному обсязі у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

На зазначене судове рішення позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відповідно до підписаної відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 07.09.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Звертає увагу суду на те, що саме у довідці про умови кредитування, підписаній відповідачем, вказано умови: тип карти, валюта, базова відсоткова ставка за користування кредитом, порядок нарахування комісії і пені, порядок погашення заборгованості по кредиту. При укладенні договору, сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. Зазначає, що сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови, з чим погодився суд першої інстанції.

Щодо строків позовної давності, зазначають, що кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Строком дії картки, що була видана відповідачу для користування кредитним лімітом, є 31.05.15 р., про що позивач надає довідку, яка на думку позивача має виключне значення для правильного вирішення справи.

Вважають, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні фактичним обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Відзив від відповідача в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.09.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, та відповідач отримав кредит у розмірі 4800,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до договору відповідач зобов`язався повернути кредит на умовах передбачених договором. На твердження позивача, у порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконував належним чином, внаслідок чого в нього станом на 31.03.2018 року склався борг перед банком у розмірі 76 337,68 гривень, а саме борг за тілом кредиту 4 335,79 гривень, заборгованість за відсотками користування кредитом 63 927,28 гривень, заборгованість за пенею та комісією 3 943,29 гривень, штраф (фіксована частина) 500,00 гривень, штраф (процентна складова) 3 611,32 гривень.

Також суд в рішенні зазначив, що в судовому засіданні встановлено, що позивачем заявлені вимоги щодо зобов`язань, які виникли більше ніж три роки, про що свідчить наданий до суду розрахунок заборгованості, та як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, останній раз відповідач користувався картою 12.12.2014 року. Починаючи з грудня 2014 року, точну дату не можливо встановити (банком не подано доказів строку дії кредитної картки), з якої позивачу стало відомо про порушення його права на отримання кредитних коштів і відсотків, а звернувся останній з даним позовом лише 04.04.2018 року, тобто через 4 роки з дня закінчення дії договору, відповідно до п.1.1.3.2.2 Умов та правил надання банківських послуг.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що пропущення позивачем строку звернення до суду щодо стягнення заборгованості з відповідача у строк, більш, ніж передбачений ст.257 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Проте колегія суддів суду апеляційної інстанції не може повністю погодитись з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 стаття 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами або стороною.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач останній раз користувався карткою 12.12.2014р. , а Банк звернувся до суду з даним позовом 19.04.2018р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Доказів строку дії картки боржника суду позивачем не надано.

Однак такий висновок ґрунтується на неповно встановлених обставинах справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, що забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого судового рішення.

В своїй постанові від 24 лютого 2021 року у аналогічній справі № 738/464/19 (провадження № 61-14269св19) Верховний Суд зазначив наступне: Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими. Отже, відсутні правові підстави для застосування позовної давності.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Крім того судом касаційної інстанції в даній постанові (від 24 лютого 2021 року у справі № 738/464/19) зазначено, що в порушення вимог статей 89, 263, 264, 367, 368 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином і не дав правової оцінки доводам АТ КБ «ПриватБанк», які стосуються строку дії виданої позичальнику кредитної картки, та не з`ясував, чи обумовили сторони у письмовому вигляді порядок погашення заборгованості.

При цьому, відмовляючи банку у прийнятті та дослідженні нового доказу, який не подавався до суду першої інстанції, - довідки про строк дії кредитної картки, апеляційний суд залишив поза увагою те, що вказаний доказ має виключне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Виконання судами завдань цивільного судочинства всебічно залежить від ухвалення у конкретних справах законних, обґрунтованих і справедливих рішень. Досягнення таких результатів забезпечується численними процесуальними гарантіями, які діють у провадженні суду першої інстанції. Законність та обґрунтованість судового рішення забезпечується також наявністю такого ефективного засобу, як апеляційне оскарження судових рішень, що не набрали законної сили.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

В апеляційній скарзі по даній справі АТ КБ «ПриватБанк» посилалося, зокрема на те, що кредитним договором визначено порядок погашення заборгованості, а кінцевий строк дії виданої відповідачу ОСОБА_1 кредитної картки НОМЕР_1 встановлений до кінця травня 2015 року, на підтвердження чого надало відповідну довідку (а.с.169).

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, а також те, що даний доказ має виключне значення для правильного вирішення справи, колегія суддів приймає даний доказ (довідку а.с.169) і вважає його належним та допустимим.

З урахуванням встановлених в суді апеляційної інстанції обставин справи, зокрема строку дії картки виданої боржнику до останнього дня травня 2015 року, а також те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 19.04.2018р., колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про застосування строку позовної давності є помилковим, таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором укладеного між сторонами 07.09.2011 року, у розмірі 76 337,68 гривень, з урахуванням вищенаведених вимог закону, встановлених фактичних обставин справи, які підтверджуються відповідними доказами, є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме.

З урахуванням встановлених відсотків та строків користування коштами, визначених в «Умовах кредитування ….» та підписаних відповідачем (а.с.8), наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.5, 6), а також строку дії виданої ОСОБА_1 картки (а.с.169) з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість, що виникла станом на 31.05.2015р. в розмірі 6289,83грн. яка складається з заборгованості за тілом кредиту 4198,78грн., та заборгованості за відсотками 2091,05грн. (а.с.6).

В задоволені вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості за пенею та штрафів слід відмовити на підставі ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р., згідно якого на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Згідно Переліку затвердженого розпорядженням Кабінетом Міністрів України від 30.10.2014р., с.Никифорівка Бахмутського району Донецької області, де зареєстрована і мешкає відповідач, входить до населених пунктів де проводилася антитерористична операція.

Таким чином доводи апеляційної скарги позивача АТ КБ «ПриватБанк» є обґрунтованими і вимога про скасування судового рішення підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, судові витрати сплачені у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, то розмір сплаченого при зверненні до суду першої інстанції судового збору в сумі 1762 грн. підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам (8,23%), а саме в розмірі 145,01грн.

Апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений позивачем судовий збір у сумі 2643 грн. за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача також пропорційно в розмірі 217,51 грн.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 76337,68 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до статті 7 Закону України від 07 грудня 2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено у розмірі 1 762 гривні.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2021 року задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2021 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд.1д; ) заборгованість за кредитним договором №б/н від 07 вересня 2011 року, що виникла станом на 31 травня 2015 року в сумі 6289 (шість тисяч двісті вісімдесят дев`ять) грн. 83 коп., яка складається з заборгованості за кредитом 4198,78 грн. та за відсотками 2091,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на відшкодування витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи судом першої і апеляційної інстанцій в розмірі 362 (триста шістдесят дві) грн. 52 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 вересня 2021 року.

Судді: