Провадження № 2/760/1733/21
Справа № 760/1408/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.07.2021 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю: секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.;

представника відповідача ( ОСОБА_1 ) - ОСОБА_2 (ордер від 08.09.2020);

представника відповідача (ПАТ «Укргазбанк») - Малої В.В. (самопредставництво);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 /далі - ОСОБА_4 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 ; адреса для листування: АДРЕСА_5 ), публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» /далі - ПАТ «Укргазбанк»/ (; адреса: 03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1) про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позов та його обґрунтування

08.01.2020 від ОСОБА_3 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ПАТ «Укргазбанк», в якій позивач просить суд:

- договір поруки № 239-Ф/08-Р, що укладений 24.04.2008 між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ВАТ «Укргазбанк» визнати недійсним;

- сплачений судовий збір стягнути з відповідачів на користь позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.04.2008 між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ВАТ «Укргазбанк» було укладено договір поруки № 239-Ф/08-Р, згідно з яким поручитель (відповідач-1) відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі , що і позичальник (відповідач-2) за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки за невиконання або за неналежне виконання зобов`язань в повному обсязі. Договір поруки було укладено в забезпечення виконання зобов`язань відповідача-2 перед відповідачем-3 по кредитному договору № 239-Ф/08, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 700 000,00 доларів США строком з 24.04.2008 по 23.04.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,6% річних.

22.08.2003 між позивачем та відповідачем-1 було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1708.

Позивач наголошує на тому, що жодної письмової або усної згоди чоловіку - відповідачу-1 на укладення та підписання договору поруки від 24.04.2008, як його дружина, вона не надавала.

Частиною 2 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено обов`язок подружжя, який укладає не дрібний побутовий договір з третьою особою, отримати попередню згоду від іншого подружжя на укладення такого договору.

Позивач стверджує, що договір поруки № 239-Ф/08-Р, укладений 24.04.2008 відповідачем-1 без відома позивача, не є дрібним побутовим договором, а тому відповідач-1, при укладені зазначеного договору поруки, повинен був отримати письмову згоду (погодження) позивача на його вчинення, оскільки положеннями ст. 65 СК України це прямо передбачено.

Наслідком укладення відповідачем-1 неузгодженого з позивачем оскаржуваного договору поруки, стало безпідставне, систематичне, довготривале (протягом декількох років) порушення права позивача, як дружини на здійснення права спільної сумісної власності щодо вільного безумовного користування та розпорядження належним їм майном, що передбачає ст. 63 СК України.

Заява про усунення недоліків позовної заяви

21.02.2020 від позивача до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Відзив відповідача-3 та його обґрунтування

17.04.2020 від ПАТ АБ «Укргазбанк» до Солом`янського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-3 просить суд:

- застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки № 2390-Ф/08-Р від 24.04.2008;

- відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Відповідач-3 свою правову позицію обґрунтовує, зокрема, посиланням на п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5 (з врахуванням змін та доповнень), за яким при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов`язання, договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

На думку відповідача-3, оскільки договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, є способом забезпечення виконання зобов`язання і не носить майнового характеру, визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки є безпідставним.

Крім того, відповідач-3 наголошує на тому, що договір поруки укладено 25.03.2008, а отже, про ймовірне порушення своїх прав позивач могла довідатись, починаючи з цієї дати, тому строк позовної давності щодо заявлених в позовній заяві вимог минув 24.03.2011, у зв`язку з чим просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності.

Щодо подання відзивів відповідачем-1 та відповідачем-2

Станом на день винесення рішення письмові відзиви на позовну заяву від відповідних осіб не надійшли.

16.04.2020 від відповідача-1 до Солом`янського районного суду м. Києва надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, а 09.11.2020 від відповідача-1 до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла Заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

08.09.2020 від відповідача-2 до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

Таким чином, станом на день винесення рішення відповідачу-1 та відповідачу-2 було відомо про існування даного судового провадження. Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву сплив (навіть з урахуванням строку поштового обігу). При цьому будь-яких заяв від відповідача-1 та відповідача-2 не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Рух справи

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2020 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Жовноватюк В.С. (а.с.1)

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.01.2020 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ПАТ «Укргазбанк» про визнання договору поруки недійсним залишено без руху (а.с. 26).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05.03.2020 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження (а.с. 37-38).

Як вбачається з протоколу судового засідання від 26.08.2020, суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті (а.с. 120-121).

Розпорядженням в.о. керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 64 від 03.02.2021 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В.С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (а.с. 146).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. (а.с. 150).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.02.2021 справу прийнято до провадження новим складом суду та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні на 22.03.2021 (а.с.151-152).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.03.2021 розгляд даної цивільної справи відкладено на 20.05.2021 (а.с. 174-177).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2021 розгляд справи відкладався на 15.07.2021 (а.с. 187-189).

Щодо явки учасників провадження у судове засідання

Позивач та відповідач-1 у судове засідання 15.07.2021 не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

При цьому суд врахував, що 13.07.2021 від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Присутні у судовому засіданні 15.07.2021 представники ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» щодо доводів та вимог позовної заяви заперечували, просили у її задоволенні відмовити.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач - ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) та відповідач-1 - ОСОБА_4 22.08.2003 одружились, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1708, що підтверджується копією свідоцтва про одруження № НОМЕР_3 (а.с. 6).

24.04.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 239-Ф/08 (а.с.53-57), відповідно до умов якого:

- банк надає позичальнику кредит у сумі 700 000,00 доларів США, який надається на строк з 24.04.2008 по 23.04.2018 із сплатою процентів за користування кредитом виходячи з 13,6 % річних (п. 1.1 договору);

- строк дії договору з моменту набрання ним юридичної сили по 23.04.2019 (такий строк має бути більший, ніж на рік, за строк на який надано кредит). Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань, що лишились невиконаними з будь-яких причин. Припинення (закінчення строку дії договору) не тягне за собою припинення зобов`язань, що випливають з нього, також у випадку якщо такі зобов`язання виникли після припинення (закінчення) строку дії договору на підставі зобов`язань, що лишились невиконаними на момент закінчення строку дії договору (п. 6.4. договору).

30.01.2009 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 239-Ф/08 від 24.04.2008, відповідно до умов якої сторони погодили доповнити п. 3.3.4 кредитного договору новим абзацом. (а.с. 58).

13.02.2009 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 239-Ф/08 від 24.04.2008, відповідно до умов якої сторони погодили доповнити кредитний договір новими положеннями (а.с. 59).

24.04.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_4 (поручитель) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір поруки № 239-Ф/08-Р (а.с. 186-187) відповідно до умов якого:

- поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 239-Ф/08 від 24.04.2018, укладеному кредитором з позичальником, згідно з яким позичальнику надається кредит у сумі 700 000,00 доларів США на строк з 24.04.2008 по 23.04.2018 із сплатою процентів за користування кредитом виходячи з 13,6 % річних з наступним графіком погашення кредиту: щомісячно з 1-ого по 10 число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/120 від суми отриманого кредиту, що становить 5 834,00 долари США, а останній платіж сплачується в сумі 5 754,00 долари США не пізніше 23.04.2018 (п. 1.1 договору);

- поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору (п. 1.2 договору);

- поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань - в повному об`ємі (п. 1.3 договору);

- в разі виконання зобов`язання перед кредитором поручитель набуває право зворотної вимог до позичальника в розмірі виконаного зобов`язання (п. 4.1 договору);

- дійсний договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого цим зобов`язання позичальника за кредитним договором (п. 5.1 договору).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20.01.2011 у справі № 2-717/2011 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, позов задоволено. Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором та процентами в сумі 8 011 575,16 доларів США, заборгованість по пені в розмірі 751 367,62 грн (а.с. 62-66).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19.10.2011 у справі № 22-9377 за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20.01.2011 в цивільній справі за позовом ПАТ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договору, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) відхилено, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20.01.2011 залишено без змін (а.с. 15-16).

Згідно з скріншоту екрану з сайт Автоматизованої системи виконавчого провадження, органом ДВС 25.08.2016 відкрито виконавче провадження щодо боржника - ОСОБА_4 , за яким стягувачем є ПАТ АБ «Укргазбанк» (а.с. 7).

25.08.2016 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бочковським Т.О. ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52019400, з примусового виконання виконавчого листа № 2-717/11, виданого 14.12.2011 Дарницьким районним судом міста Києва, боржником за яким є ОСОБА_4 (а.с. 8).

Також до матеріалів справи долучено Інформацію про виконавче провадження № 52019400 (а.с. 9-13).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бочковського Т.О. у межах виконавчого провадження № 52019400 постановлено накласти арешт на майно боржника ОСОБА_4 - корпоративні права у вигляді: внеску до статутного фонду ТОВ «Аква-Рось» в розмірі 87 500,00 грн; внеску до статутного фонду ТОВ «Техноцентрпроект-2005» в розмірі 99 930,00 грн (а.с. 14).

Норми права застосовані судом та мотиви суду

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Суд враховує, що у постанові Верховного Суду 19.03.2021 у справі № 904/2073/19 викладено правову позицію, що: «у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Разом з тим, як вказано у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (61-30435сво18) /1/6/: «за відсутності спростування презумпції правомірності договору на рівні закону або судового рішення та неможливості учасниками цивільних відносин на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного) договір підлягає виконанню».

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 442/4500/19-ц

(провадження № 61-2716св20) зазначено наступне: «аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось».

Частиною першою та другою статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки.

За змістом ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Судом встановлено, що відповідач-1 в період зареєстрованого шлюбу з позивачем уклав з відповідачем-3, договір поруки, за яким взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком за виконання відповідачем-2 свого обов`язку за укладеним з банком кредитним договором.

Згідно з ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, оскільки договір поруки укладено відповідачем-1 не в інтересах сім`ї, він не породжує для його дружини - позивача ніяких обов`язків і за зобов`язаннями відповідача-1 за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов`язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно відповідача-1 і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховний Суд України у постанові від 12.09.2012 у справі № 6-88цс12)

Відтак, посилання позивача на те, що порука є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, а вона як дружина не давала згоди на укладення договору поруки, для вирішення справи по суті значення не мають.

При цьому суд бере до уваги, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.04.2020 у справі № 815/14616/2012, провадження № 61-44119 св 18, зазначив, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім`ї, то він не створює обов`язків для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається, а відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Відтак, оскаржуваний договір поруки не є правочином щодо розпорядження спільним з позивачем майном, цей договір не створює для позивача ніяких обов`язків, відтак, ст. 65 СК України на спірні відносини не поширюється.

Інших доказів, які б підтверджували, що оспорюваним правочином порушено її права та інтереси, позивач не надала, як і не довела, що зміст правочину суперечить цивільному законодавству, або сторонами договору поруки під час вчинення правочину не додержано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Разом з тим, суд бере до уваги правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 № 916/2813/18 (12-71гс20), за змістом якої: «укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя».

Проте відповідних обставин у справі не встановлено.

Питання щодо застосування позовної давності при розгляді даної справи не вирішувалось оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови в позові по суті спору з огляду на відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача.

При цьому суд врахував правову позицію, викладену, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132 цс 18), відповідно до якої: «за змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц)».

Судові витрати

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вказане судовий збір, суд покладає на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про визнання договору поруки недійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич