Справа №242/3431/21
Провадження №2/242/1061/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого-судді Черкова В.Г., секретаря судового засідання Уварові М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, -

встановив:

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

Позивач звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, що залишився після смерті батька - ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з належними до нього господарськими спорудами та будівлями. Будинок належав батьку на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 29.03.1956 р., виданого на підставі рішення від 30.10.1960 р. Авдіївського міського виконкому, посвідченого нотаріусом Авдіївської нотаріальної контори 20.12.1962р. Він є спадкоємцем першої черги після смерті батька, який фактично прийняв спадщину, оскільки на час смерті батька він мешкав разом з ним за зазначеною адресою, при зверненні до нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки наданий договір не містить відміток про проведення державної реєстрації в органах Бюро технічної інвентаризації. Надати документи не є можливим, оскільки бюро технічно інвентаризації м.Донецька в даний час знаходиться на непідконтрольній українській владі території Донецької області, крім того в правовстановлюючому документі зазначена адреса, яка на теперішній час не відповідає дійсності.

Заяви та клопотання сторін.

Позивач ОСОБА_1 надала заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутності.

Відповідач - Авдіївська міська військово-цивільна адміністрація Покровського району Донецької області - подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника, проти задоволення рішення не заперечує.

Процесуальні дії у справі.

02.07.2021 р. відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання та витребувані докази.

Ухвалою від 09.08.2021 р. закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Належність померлому будинку з відповідними господарчими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується копією Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом трьох кімнат від 30.10.1962 р. реєстраційний номер НОМЕР_2 , що був виданий на підставі рішення виконкому Авдіївського райвиконкому № 194 від 29.10.1962 р. про відвід земельної ділянки ОСОБА_2 .

Відповідно до повідомлення Авдіївської міської військово- цивільної адміністрації Покровського району Донецької області від 08.07.2021 року №Р-0563-1,7 житловий будинок, який був збудований згідно із зазначеним Договором, за адресою: АДРЕСА_2 , на теперішній час розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При зверненні до нотаріуса, позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальних дій, оскільки наданий договір не містить відміток про проведення державної реєстрації в органах Бюро технічної інвентаризації. Надати документи не є можливим, оскільки бюро технічно інвентаризації м.Донецька в даний час знаходиться на непідконтрольній українській владі території Донецької області, крім того в правовстановлюючому документі зазначена адреса будинку: АДРЕСА_2 , яка на теперішній час не відповідає дійсності, останньому було запропоновано, звернутися до суду для визнання права власності на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується роз`ясненнями нотаріуса, наданими у постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 27 від 27 травня 2021 року.

Тобто, зазначена Постанова фактично є відмовою в оформленні права позивача на спадщину.

За таких обставин звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно є ефективним та законним способом захисту прав позивача.

З копії спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори звернувся з заявою син померлого - ОСОБА_1 , який прийняв спадщину, проте оформити свої спадкові права не має можливості в іншому порядку, аніж в судовому, оскільки отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові № 742/740/17 від 23 вересня 2020 року, в якій зазначено наступне.

На момент виникнення спірних правовідносин і введення будинку в експлуатацію питання набуття права власності регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Виникнення права власності на житловий будинок чинним на момент його побудови законодавством не пов`язувалося з проведенням його реєстрації.

Згідно з пунктами 6, 7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Враховуючи пункт 10 переліку Інструкції, згідно з яким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є зокрема затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

З копії домової книги за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований за зазначеною адресою, який згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день його смерті за вказаною адресою був зареєстрований ОСОБА_1 .

Згідно паспорта НОМЕР_4 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 22773358 від 03.02.2010 року державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу за заявою ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Витягу зі Спадкового реєстру № 22773286 від 03.02.2010 року у спадковому реєстрі інформація щодо складання ОСОБА_2 заповітів чи спадкових договорів відсутня.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №259109378 від 31.05.2021 року відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частин першої, другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

У розумінні вказаної норми спадкоємець не може прийняти спадщину з умовою, тобто подаючи заяву про прийняття спадщини спадкоємець приймає спадщину в повному обсязі без будь-яких умов чи застережень.

Згідно ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_2 , що прийв спадщину, має право на спадкування вказаного майна будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд враховує ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права.

Так, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions).

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Враховуючі вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом має право на спадщину, що складається з будинку за адресою, АДРЕСА_1 , що відкрилася після смерті його батька ОСОБА_2 , тому, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом задовольнити .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (житлова площа - 29,60 кв.м, загальна площа будинку - 45,60 кв.м) з належними до нього господарчими спорудами та прибудовами.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: Авдіївська міська військово-цивільна адміністрація Покровського району Донецької області, місцезнаходження: 86060, Донецька область, м.Авдіївка, вул. Молодіжна, б.5, .

Суддя В.Г.Черков