Провадження № 2/263/614/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2021 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючої судді Ікорської Є.С.,

за участю секретаря Савченко О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Демко Марина Леонідівна, ОСОБА_5 , про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Демко М.Л., ОСОБА_5 , про визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_6 - її рідна бабуся та рідна бабуся ОСОБА_5 . Дошлюбне прізвище ОСОБА_6 « ОСОБА_6 », після реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_6 ». 11 квітня 1980 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб із ОСОБА_9 , після розірвання шлюбу остання залишила прізвище « ОСОБА_6 ». 23 травня 1980 року зареєструвала другий шлюб, після розірвання шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». 23 липня 1986 року ОСОБА_6 зареєструвала третій шлюб та змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_6 ». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Під час шлюбу у ОСОБА_6 та ОСОБА_9 народились два сина: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , більше дітей у останньої не було. ОСОБА_12 - рідний батько ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 помер. ОСОБА_13 - рідний батько неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і він є єдиною його дитиною. ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_13 помер. Після смерті ОСОБА_6 залишилось нерухоме майно у вигляді квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 в живих нікого не залишилось, рідні діти спадкодавця - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , її чоловік і батьки, ще за життя ОСОБА_6 померли, і таким чином та на день смерті у ОСОБА_6 спадкоємців першої черги живих вже не було. Таким чином, ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_5 є внуками та спадкоємцями ОСОБА_6 за правом представлення, оскільки її батько і батько ОСОБА_5 - діти ОСОБА_6 , на час відкриття спадщини після ОСОБА_6 вже померли. 03 вересня 2020 року вона та ОСОБА_5 , бажаючи прийняти спадщину, керуючись положенням ст. 1269, ст. 1270, ст. 1266 ЦК України, вчасно, особисто звернулися із заявами про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Демко М.Л. 03 вересня 2020 року від приватного нотаріуса Демко М.Л. їй стало відомо, що після смерті ОСОБА_6 , у неї була відкрита спадкова справа за заявою відповідачки ОСОБА_3 , яка першою звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Крім цього, 03 вересня 2020 року вона дізналась у нотаріуса, що спадкова справа була відкрита за заповітом ОСОБА_6 , який був складений 25 травня 2017 року, та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Демко М.Л., за адресою: АДРЕСА_2 . Тільки 03 вересня 2020 року вона у нотаріуса дізналась, що 25 травня 2017 року її бабуся ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповідала на випадок своєї смерті усе майно ОСОБА_3 , своїй племінниці, відповідачці у справі, і нотаріус надала їй копію заповіту. Вважає, що заповіт який був складений ОСОБА_6 , та посвідчений 25 травня 2017 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Демко М.Л., є не дійсним, оскільки волевиявлення заповідача ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало її волі, ОСОБА_6 , підписуючи заповіт, не розуміла своїх дій. Зазначає, що її думка ґрунтується на наступних фактах: за своє життя ОСОБА_6 неодноразово стверджувала, що її квартира АДРЕСА_1 , після її смерті залишиться її онукам, тобто позивачу та ОСОБА_5 . При цьому вона особисто не має у власності свого житла; у 2015 році ОСОБА_6 звільнилася з роботи, весь час стала знаходиться дома, перестала практично рухатись, і в зв`язку з малорухомим способом життя стала різко набирати вагу; ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_14 - рідна сестра ОСОБА_6 , тому звертає увагу суду на те, що заповіт підписувався якраз на роковини поховання рідної сестри ОСОБА_6 , смерть якої вона дуже тяжко перенесла з моральної та психологічної точки зору, оскільки в житті вони були дуже близькі як сестри-близнюки, хоч і була різниця у віці; після смерті та похорон ОСОБА_14 , ОСОБА_6 різко захворіла, та стала скаржитися на втрату пам`яті та свідомості, запаморочення, болі у серці, головні болі, вона сильно погладшала та при рості приблизно 1 м 60 см стала важити більш 170 кг; з червня 2016 року, після смерті і похорон ОСОБА_14 , ОСОБА_6 перестала виходила з квартири, їй дуже тяжко було рухатись навіть по квартирі, вона навіть використовувала відро для природних потреб, оскільки самостійно не могла дійти до туалету; ОСОБА_1 та її мати піклувалися, підтримували та допомагали бабусі: мати висилала ОСОБА_6 гроші як матеріальну допомогу, і навіть висилала гроші на похорон її сестри ОСОБА_14 , оскільки мешкає в іншому місті, вона приходила до бабусі, прибирала в квартирі, постійно купляла для неї продукти у магазині, купляла необхідні ліки у аптеці, крім цього вона купляла бабусі меблі та побутову техніку, і ці речі так і залишились в спірній квартирі, що підтверджується доданими чеками. Побачивши копію заповіту, вона особисто засумнівалась у справжності підпису та почерку, яким написаний текст в заповіті від імені ОСОБА_6 , адже у неї є папери, написані особисто ОСОБА_6 , та вона знає почерк бабусі, і має намір заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Покійна ОСОБА_6 постійно мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , досить тривалий час хворіла, і спілкуючись з нею вона бачила, що ОСОБА_6 була у безпорадному стані, який був зумовлений її похилим віком (на момент складання заповіту їй виповнилось 70 років) та за своїм станом і хворобою вона перестала впізнавати рідних, не могла самостійно забезпечити умови свого життя, багато чого перестала розуміти, втрачала орієнтацію в часі і просторі, не розуміла що з нею відбувається, не могла висловити зв`язано свої думки, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, вона самостійно не могла ходити, в зв`язку з надмірною вагою, та в зв`язку з віковими змінами та тяжкою хворобою ОСОБА_6 , вважає, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій. Волевиявлення заповідача ОСОБА_6 , коли вона укладала заповіт, не було вільним і не відповідало її волі, тому що ОСОБА_6 діяла під впливом відповідачки ОСОБА_3 . Також вважає, що після смерті ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 уклала заповіт, вона не має можливості скористатися своїм законним правом та отримати спадщину, яка мені по закону належить за правом представлення після смерті бабусі. Враховуючи безпорадній стан та захворювання ОСОБА_6 , вона, її онука, має повне право на звернення до суду із позовом про визнання заповіту не дійсним, оскільки вважає, що ОСОБА_6 у зв`язку зі своїм станом та хворобою, приймаючи до уваги її похилий вік, не усвідомлювала своїх дій. У зв`язку із чим, керуючись ст. 41, ст. 55 Конституцією України, ст. 1261, ст. 1266, ст. 1270, ст. 203, ст. 215, ст. 225, ст. 1257, ст. 1296 ЦК України, позивачка просить суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 25 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольським міським нотаріальним округом Демко М.Л., та стягнути судові витрати.

09 листопада 2020 року відповідачкою наданий відзив на позовну заяву, у якому остання просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючи на наступне. 25 травня 2017 року ОСОБА_6 складений заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округ Донецької області Демко М.Л., зареєстровано у реєстрі за № 887. У тексті заповіту зазначено, що такий прочитай в голос зі слів ОСОБА_6 і власноруч підписаний нею у присутності нотаріуса о 10:50 год., особу заповідача встановлено, дієздатність перевірена, за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що у день складання заповіту ОСОБА_6 звернулась до КНП «Міська психіатрична лікарня № 7 м. Маріуполя» з метою підтвердження факту того, що вона є психічно здорова, внаслідок чого усвідомлює значення своїх дій та може ними керувати. Вона була близька з померлою ОСОБА_6 відвідувала її, вони були близькими, разом із своїм чоловіком робили ремонт у її квартирі, готувала їй їжу, приносила ліки, слідкувала за її здоров`ям. Зазначає, що у них були відносини як у доньки із матір`ю, вона називала ОСОБА_6 «мама ОСОБА_6 ». Відповідно до акту, складеного 02 листопада 2020 року ОСББ «Світ змін», у період з січня 2020 року по червень 2020 року ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю тіткою ОСОБА_6 . Відповідно до декларації від 24 січня 2020 року № 0001-35Т80-2700 про вибір лікаря, довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом є ОСОБА_3 за контактним номером телефону НОМЕР_1 , який належить відповідачу у справі. Оригінали свідоцтва про смерть та довідка про причину смерті знаходиться у неї, що підтверджує, що саме вона займалась похованням ОСОБА_6 , а не її онуки. Понесені витрати на поховання підтверджуються квитанцією № 10 від 12 травня 2020 року у розмірі 10000 грн., виданою ФОП ОСОБА_16 ОСОБА_6 на диспансерному обліку у будь-якій лікарні не перебуває, інвалідом не була, до лікарів не зверталась. ОСОБА_6 дійсно мала зайву вагу, однак вона супроводжувала її практично усе життя. З 2015 року до 2020 року ОСОБА_6 не працювала, однак вона могла пересуватися, відвідувати АТ «ПриватБанк», виходила з квартири. 23 серпня 2019 року ОСОБА_6 була присутня на весіллі її брата ОСОБА_17 . До позовної заяви позивачкою додані квитанції від 18 грудня 2015 року на суму 250 грн., від 17 грудня 2018 року на суму 1000 грн., від 18 грудня 2019 року на суму 500 грн., які перераховувались на день народження ОСОБА_6 , яке вона святкувала 19 грудня. Побутова техніка, на яку вказує позивачка, зокрема холодильник та мультиварку, яку позивачка брала у кредит для бабусі, остання віддала їй гроші готівкою, платила через термінал, перерахувала зі своїх платіжних карток, зазначені обставини підтверджуються листуванням, телефонними розмовами та довідкою з АТ «ПриватБанк».

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд указаної цивільної справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2020 року накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 2005 року належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , а також заборону приватному нотаріусу Маріупольського нотаріального округу Демко Марині Леонідівні здійснювати будь-які нотаріальні дії на підставі заповіту ОСОБА_6 , який складений 25 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Демко Мариною Леонідівною.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2020 року витребувані відомості з Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, Комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», з відділення Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Демко М.Л.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2020 року витребувані відомості з Комунальної лікувально-профілактичної установи міста Маріуполя «Міська психіатрична лікарня № 7», з Центру первинної медико-санітарної допомоги № 3 міста Маріуполя, КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», з Комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації».

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 червня 2021 року закрито підготовче провадження, задоволено клопотання позивача про допит свідків.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Третя особа приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Демко М.Л. у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Третя особа ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 , просив суд задовольнити.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу здійснювалося у відповідності до ст. 247 ЦПК України.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, та витребувані судом.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

ОСОБА_6 є бабусею ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану, свідоцтвами про народження, а також у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 є тіткою ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 15 травня 2020 року, актовий запис № 1030.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2020 року № 227353794 видно, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_6

25 травня 2017 року ОСОБА_6 за життя склала заповіт на ім`я ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Демко Д.Л., зареєстрований у реєстрі № 887.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2020 року № 228746784 видно, що за ОСОБА_1 будь-яке нерухоме майно не зареєстроване.

З наданої інформації ККП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що будинок за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу належить ОСОБА_18 , до цього 18 травня 2001 року ОСОБА_12 зазначене домоволодіння, яке належало йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, відчужено. 29 січня 2010 року ОСОБА_19 відчужено зазначене домоволодіння, яке належало їй на підставі договору дарування № 3-959 від 18 травня 2001 року.

Згідно з довідкою, виданою ККП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , по 1/5 частини належить: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_1 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 .

На запит суду КНП «Психіатрична лікарня м. Маріуполя» 24 грудня 2021 року надала відповідь про те, що ОСОБА_6 отримала довідку від 25 травня 2017 року № 672 на підставі її заяви. 25 травня 2017 року ОСОБА_6 оглянута лікарем-психіатром ОСОБА_24 , після консультації психолога ОСОБА_25 будь-яких відхилень від «психічної норми» для осіб даної категорії не виявлено. ОСОБА_6 на обліку у лікаря-психолога не перебувала.

На долучених ОСОБА_3 фотознімках на а.с. 116 зображена ОСОБА_6 разом із правнучкою, фото зроблено ОСОБА_3 навесні 2017 року; на а.с. 117 зображена ОСОБА_6 разом із правнучкою ОСОБА_26 , фото зроблено 17 липня 2016 року; на а.с. 119, 120 зображена ОСОБА_6 разом із молодятами та ОСОБА_3 на весіллі брата ОСОБА_3 23 серпня 2019 року.

Відповідно до акту, складеного 02 листопада 2020 року ОСББ «Світ змін», у період з січня 2020 року по червень 2020 року ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю тіткою ОСОБА_6 . Відповідно до декларації від 24 січня 2020 року № 0001-35Т80-2700 про вибір лікаря, довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом є ОСОБА_3 за контактним номером телефону НОМЕР_1 , який належить відповідачу у справі.

Понесені ОСОБА_3 витрати на поховання підтверджуються квитанцією № 10 від 12 травня 2020 року у розмірі 10000 грн., виданою ФОП ОСОБА_16 .

За клопотанням позивача допитані свідки ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , від допиту раніше заявлених свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 позивач відмовилася.

Так допитаний у судовому засіданні ОСОБА_27 у якості свідка пояснив, що він є чоловіком ОСОБА_1 , ОСОБА_5 її брат, ОСОБА_3 троюрідна сестра дружини. Зазначив, що він був знайомий із ОСОБА_6 , знав її протягом 9 років, вони її відвідували, допомагали їй. За необхідністю купляли їй ліки, їжу, прибирали, запрошували до неї людей підстригти їй нігті. З питання розпорядження бабусею квартирою не спілкувалися. Його сестра її підстригала. З родичів за нею доглядала його дружина. З 2015 року по 2016 рік вони проживали у бабусі ОСОБА_6 , допомагали їй, у них були труднощі з квартирою, була відсутня фінансова змога придбати квартиру. Іноді вони приходили до бабусі на день народження, один раз вона приходила до них у гості, їй було важко виходити, пересуватися через зайву вагу. Комунальні послуги сплачували вони та ОСОБА_33 . ОСОБА_6 не могла виходити з квартири з 2015 року.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_28 у якості свідка пояснила, що ОСОБА_1 - її донька, ОСОБА_5 її племінник, ОСОБА_3 її племінниця. ОСОБА_6 - матір її чоловіка ОСОБА_6 . У 2009 році вони переїхали до міста Львів, стали менше спілкуватися. Баба потребувала допомоги через зайву вагу. Про неї останні три роки піклувались ОСОБА_33 та ОСОБА_35 , сусід дядя ОСОБА_36 . У 2015 році вони приїхали на тиждень до неї, вона їх не одразу впізнала. Баба говорила, що квартиру залишить онукам. У травні 2017 року спілкувалась із ОСОБА_6 , переписувались, у неї був інсульт два роки тому. ОСОБА_35 дістався будинок після батька, вони продали будинок. Її чоловік відправляв гроші ОСОБА_6 на свята.

За клопотанням відповідача допитані свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , від допиту раніше заявленого свідка ОСОБА_39 відповідач відмовилася.

Так свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що є рідним братом ОСОБА_3 , їх матір - ОСОБА_14 була рідною сестрою ОСОБА_6 , яка також була хрещеною матір`ю його і відповідача. Його матір ОСОБА_14 спільно з ОСОБА_6 у період 2013-2015 р.р. прийняли рішення передати її квартиру саме ОСОБА_3 , він це чув особисто. Разом із сестрою він часто їздив до тітки ОСОБА_6 , допомагали їй з ремонтом, покупками. Тітка не хворіла, у неї була зайва вага, проте вона розсудливо мислила, була при повній пам`яті, до самої смерті розгадувала кросворди. Певний час з тіткою проживала ОСОБА_3 , а ОСОБА_40 та ОСОБА_33 провідували ОСОБА_6 , доки за рік до смерті не дізналися, що заповіт складений на ОСОБА_3 , після чого перестали відповідати на телефонні дзвінки.

Свідок ОСОБА_37 суду пояснила, що проживала по сусідству з ОСОБА_6 , вона на третьому поверсі, а ОСОБА_6 на другому, вони спілкувалися понад 30 років. ОСОБА_6 проживала сама, була при пам`яті до самої смерті, розгадувала кросворди, усвідомлювала свої дії, самостійно пересувалася, спускалася на лавочку біля під`їзду, навіть ходила до банку, була на весіллі племінника, їздила у гості до ОСОБА_3 . Скопіни до неї приходили, якийсь час ОСОБА_35 жила з бабусею, а з січня 2020 року після перенесеного інсульту з нею стала проживати ОСОБА_3 , при цьому ОСОБА_6 завжди говорила про те, що квартиру залишить саме ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_38 суду пояснив, що дружив з ОСОБА_6 родинами понад 30 років, останні 5 років вона не працювала, набрала зайву вагу, тому їй важко було пересуватися, він періодично надавав їй допомогу. Вона потребувала матеріальної допомоги, адже її пенсія становила 2000 грн., але їй допомагала лише племінниця ОСОБА_3 , а своїм близьким вона була непотрібна. У зв`язку із таким ставленням до неї близьких, ОСОБА_6 вирішила оформити заповіт на ОСОБА_3 , яка доглядала за тіткою, мила її, наводила порядок у квартирі, готувала їжу. ОСОБА_6 боялася сказати онукам, що квартиру залишає племінниці. Ії розум до самої смерті був у порядку, вона не страждала на психічні захворювання чи безпам`яття.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Разом з тим суд враховує наступне.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У пунктах 1, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, слід дійти висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

У той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції.

У відповідності до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - нотаріусом Демко М.Л.

Особу ОСОБА_6 та її дієздатність під час складення заповіту перевірено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко М.Л. ОСОБА_6 власноручно підписала заповіт і ця обставина позивачем не оспорювалася. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача.

Надані на виконання ухвал суду про витребування доказів та досліджені у судовому засіданні відповіді лікарень не містять медичної документації щодо висновків стосовно наявності у заповідача психічного або іншого захворювання, внаслідок якого ОСОБА_6 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Більш того, у день складання заповіту ОСОБА_6 звернулась до КНП «Міська психіатрична лікарня № 7 м. Маріуполя» з метою підтвердження факту того, що вона є психічно здорова, внаслідок чого усвідомлює значення своїх дій та може ними керувати, що підтверджується довідкою від 25 травня 2017 року № 672.

З огляду на викладене, позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складення заповіту на користь відповідача, справжність підпису заповідача не спростовано, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За змістом ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Проте позивачка не скористалась своїм правом на призначення судової експертизи з метою доведення допустимими та належними доказами підстав позову.

У суду відсутні підстави для висновку про наявність будь-яких сумнівів у справжності волевиявлення заповідача.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Таким чином, слід дійти висновку, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту розуміла характер та значення своїх дій. При цьому доводи, викладені у позовній заяві, стосовно того, що ОСОБА_6 склала заповіт під впливом ОСОБА_3 , та не усвідомлювала значення своїх дій, що зумовлено її хворобою, похилим віком та безпорадним станом, є не обґрунтованими та не доведеними.

Згідно з положеннями ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, позивачкою не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, а отже суд приходить до висновку про неможливість з наведених позивачкою підстав визнати даний заповіт недійсним.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

З огляду на відмову у задоволенні позову відповідно до вимог ч. 9 ст. 158 ЦПК України необхідно скасувати накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2020 року арешт у вигляді заборони розпорядження майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , яка на підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 2005 року належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та скасувати заборону приватному нотаріусу Маріупольського нотаріального округу Демко Марині Леонідівні здійснювати будь-які нотаріальні дії на підставі заповіту ОСОБА_6 , який складений 25 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Демко Мариною Леонідівною.

З огляду на висновок про відмову у позові, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави і для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу суд, зокрема, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена, або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Пунктом 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правової допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до акту виконаних робіт від 12 серпня 2021 року, складеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги від 02 жовтня 2020 року № 16/2020, загальна вартість складає 3000 грн., які складаються із складання відзиву у справі № 263/12943/20 - 2000 грн., представництво в суді (2 години) - 1000 грн., грошові кошти отримані адвокатом готівкою, про що складеного довідку від 12 серпня 2021 року, яка долучена до матеріалів справи.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

До таких висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 755/9215/15-ц.

Враховуючи викладені положення діючого законодавства, та висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 137, 141, 158, 258-259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Демко Марина Леонідівна, ОСОБА_5 , про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень.

Скасувати накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2020 року арешт у вигляді заборони розпорядження майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , яка на підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 2005 року належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та скасувати заборону приватному нотаріусу Маріупольського нотаріального округу Демко Марині Леонідівні здійснювати будь-які нотаріальні дії на підставі заповіту ОСОБА_6 , який складений 25 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Демко Мариною Леонідівною.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 16 серпня 2021 року.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ІПН НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 .

Суддя Є.С. Ікорська