Справа № 203/4811/20
Провадження № 2/0203/427/2021
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)

24.06.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Мурадли Ф.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

29.12.2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій, з урахуванням уточненої редакції позовної заяви від 02.02.2021 року, позивач просить суд:

- визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування кімнатою

АДРЕСА_1 . Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточненої редакції позовної заяви від 02.02.2021 року, ОСОБА_1 зазначив, що він є наймачем кімнати АДРЕСА_2 , на підставі ордеру № 41 від 03.07.2008 року. Він проживає та зареєстрований в ній разом зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У момент передання гуртожитку № НОМЕР_1 на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» (далі КП «Жилсервіс-5») йому стало відомо, що в спірній кімнаті зареєстровані ще ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які вже понад дванадцять років не проживають і не з`являються в зазначеній вище кімнаті, не отримують кореспонденцію, особистих речей в кімнаті не мають. Відповідачі не мешкають у кімнаті № 502 з 03.07.2008 року. Крім того, позивач дізнався, що комунальні платежі йому нараховувались подвійно, бо один з відповідачів не сплачував зазначені платежі, а їх сплачував позивач відповідно до виставлених рахунків не тільки за себе, а і за одного з відповідачів.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити їх повністю, підстави звернення до суду з позовом пояснив таким чином, як про це зазначено вище.

Відповідачі у встановлений строк не надали відзивів на позовну заяву, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надсилали.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 25.01.2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

02.02.2021 року у встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви належним чином та у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09.02.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.04.2021 року було задоволено заяву позивача та викликано в судове засідання для допиту в якості свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 08.04.2021 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 24.06.2021 року, з`явився позивач.

У судові засідання, призначені на 13.05.2021 року, 24.06.2021 року, відповідачі, які були повідомлені належним чином про дату, час та місце проведення судових засідань, повторно не з`явились, причини неявки суду не повідомили, відзиви на позовну заяву не надавали.

Під час судового засідання 24.06.2021 року позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи.

У зв`язку з цим, за наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Ухвалою суду від 24.06.2021 року, постановленою із занесенням її до протоколу судового засідання, було прийнято відмову позивача від допиту в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення позивача, допитаний в якості свідка ОСОБА_5 , досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

24.06.2021 року у судовому зсідання було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та з 19.05.2008 року зареєстрований разом з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (дата реєстрації ІНФОРМАЦІЯ_3 ) в кімнаті АДРЕСА_3 , як такий, що працює на посаді інженера в Державному підприємстві «Укрдіпромез», що підтверджується копіями:

- паспорта громадянина України ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 ;

- виписки з протоколу № 45 від 03.07.2008 року сумісного засіданні адміністрації та профкому Державного підприємства «Укрдіпромез» (мова оригіналу російська мова);

- ордеру № 41 на право зайняття житлової площі в гуртожитку, що знаходиться в будинку Укрдіпромез за адресою: АДРЕСА_4 (мова оригіналу російська мова);

- довідки № 03/385 від 23.11.2020 року, виданої Комунальним підприємством «Жилсервіс-5»;

- свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 ;

- актами про проживання в гуртожитку від 27.02.2020 року, від 29.05.2020 року, від 01.09.2020 року, в яких також зазначено, що інші особи, окрім зазначених в актах, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , з моменту їх вселення з ними не проживали та не проживають (а.с.4-7, 50-51, 9-12, 53-56, 16-18, 60-62).

За відомостями з довідок, наданих Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС щодо місця проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , останні значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.40-41).

За відомостями з рішення Дніпропетровської міської ради від 12.09.2012 року № 40/27 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку по АДРЕСА_5 », наказу від 14.11.2012 року № 359 «Про передачу у комунальну власність гуртожитку», акту приймання-передачі внутрішнього переміщення основних засобів від 30.11.2012 року, гуртожиток АДРЕСА_6 , було передано з балансу Державного підприємства «Укрдіпромез» у комунальну власність Дніпропетровської міської ради на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» (а.с.13-15, 57-59).

На підтвердження сплати позивачем вартості комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_4 , позивач надав суду копії квитанцій з датами оплати за період з 2016 року по 2020 рік (а.с.19-36).

Під час судового засідання був допитаний в якості свідка ОСОБА_5 , який показав, що він є сусідом позивача та вони разом працюють. Він отримав прописку у гуртожитку № 1 з 2005 року, а з 2008 року в кімнаті № 502 вказаного гуртожитку проживав один позивач ОСОБА_1 . Також свідок показав, що до 2008 року в цій кімнаті проживав відповідач ОСОБА_3 , з яким він був знайомий, бо вони разом працювали. Проте він не знає відповідача ОСОБА_2 та не знає, чи проживав останній у спірній кімнаті. Свідок показав, що з 2008 року у кімнаті 502 гуртожитку відповідачі не проживають, а тільки позивач.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 Житлового кодексу Української УРСР (далі ЖК УРСР, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЖК УРСР, Примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 3, п. 7, п. 9 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498 (чинне станом на момент виникнення спірних правовідносин), жила площа в гуртожитках надається, в тому числі у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах.

Користування жилою площею здійснюється , зокрема, у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера.

Облік осіб, які проживають в гуртожитках на умовах найму (оренди), ведеться підприємствами, установами, організаціями, в оперативному управлінні яких перебувають гуртожитки державної та комунальної власності.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз викладених вище норм вказує, що робітники на період роботи мають право користування жилим приміщенням в гуртожитку на підставі договору найму у підприємства, організації, установи, де вони працюють, на умовах, визначених ЖК УРСР та Примірним положенням про користування гуртожитками. А у разі відсутності без поважних причин в житловому приміщенні більше шести місяців наймача або членів його сім`ї в судовому порядку зазначені особи визнаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку, є відсутність цієї особи без поважних причин протягом встановленого законом строку в жилому приміщенні, право користування яким має ця особа.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У ході судового розгляду справи було встановлено, що відповідачі з моменту реєстрації позивача в спірній кімнаті з 2008 року, тобто понад встановлені законом строки, не проживають за адресою реєстрації в кімнаті АДРЕСА_7 , особистих речей в кімнаті не залишили. Тобто відповідачі не користуються кімнатою АДРЕСА_7 без поважних причин. При цьому наявність реєстрації відповідачів у гуртожитку перешкоджає позивачу в повній мірі користуватись кімнатою та обтяжує його необхідністю сплачувати додатково комунальні послуги.

Таким чином, судом на підставі достатніх та належних доказів був встановлений факт непроживання відповідачів у гуртожитку більше шести місяців без поважних причин. При цьому в ході судового розгляду справи судом не було встановлено інших підстав для продовження строку збереження за відповідачами права користування житловим приміщенням за ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до пунктів 3, 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Також суд бере до уваги те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Таким чином, оскільки відповідачі з 2008 року до часу розгляду справи у суді не користуються спірним житлом, суд дійшов висновку про відсутність їх в гуртожитку більше строку збереження за особою права користування житлом без поважних причин, що є підставою для визнання їх в судовому порядку такими, що втратили право користування спірною кімнатою в гуртожитку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та вважає за стягнути з кожного відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн, відповідно.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_8 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 (остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_8 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 05.07.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва