Справа № 357/9175/20 Головуючий 1 інстанція- Бондаренко О.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року позивач АТ «Акцент-Банк» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 11 квітня 2017 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг № SAMABWFC3, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та Правила надання банківських послуг у А-Банку», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7000 грн., який в подальшому збільшено до 38000 грн., із сплатою 46,80 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 20 серпня 2020 року становить 55101,56 грн., з яких тіло кредиту - 37995,87 грн., проценти - 16805,69 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 55101,56грн. та судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ «Акцент-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів узгодження з позивачем усіх умов кредитного договору, хоча банк надав на підтвердження досягнення згоди з усіх умов договору відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідача, розрахунок боргу, умови та правила надання банківських послуг, тарифи та інші докази. В анкеті-заяві відповідач підтвердив факт ознайомлення з умовами та

- 2 -

правилами надання банківських послуг і зобов`язався регулярно знайомитися із змінами до них на сайті банку. Відповідач користувався кредитними коштами та повертав їх. В тому числі банк надав відповідачу усю необхідну інформацію щодо кредиту. Суд не застосував практику Верховного Суду, викладену у постановах: від 09 липня 2018 року у справі № 202/19403/13-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №705/6051/15-ц та від 14 лютого 2018 року у справі № 265/7652/15-ц. Вважає, що суд мав у будь-якому випадку стягнути тіло кредиту відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 06 липня 2021 року направлена згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу ОСОБА_1 , вказану ним у анкеті-заяві, що стверджується повідомленням про її доставлення.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 55101,56грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 квітня2017 року між АТ «Акцент-Банк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № SAMABWFC3 шляхом заповнення та підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, в якій зазначено, що він погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування, вказаними в рекламному буклеті, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг, який згоден отримати шляхом роздрукування із офіційного веб-сайта банку, що стверджується копією

- 3 -

анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у А-Банку (а.с.5), копією паспорта ОСОБА_1 (а.с.12).

Тобто, між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту.

На підставі укладеного договору банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7000 грн.

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 27 липня 2017 року банком збільшено кредитний ліміт до 9000 грн., 13 листопада 2017 року збільшено ліміт до 12000 грн., 27 вересня 2018 року збільшено ліміт до 16000 грн., 22 листопада 2018 року збільшено кредитний ліміт до 23000 грн., 15 вересня 2019 року збільшено ліміт до 38000 грн., а 27 лютого 2021 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн. (а.с.64)

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог. При цьому суд виходив з того, що наявна в матеріалах справи анкета-заява відповідача не містить будь-яких даних стосовно оформлення кредиту, зазначення кредитного ліміту, визначення розміру процентів, пені тощо, як і не містить доказів на підтвердження того, що відповідач отримав і ознайомився під підпис з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, тобто, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору, а наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, а зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 55101,56 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти(ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2017 року відповідач з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ «Акцент-Банк», та заповнив і підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, в якій зазначено, що він погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування, вказаними в рекламному буклеті, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг, який згоден отримати шляхом роздрукування із офіційного веб-сайта банку.

Підписана відповідачем анкета-заява містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема повну дату його народження, РНОКПП, дівоче прізвище матері, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу реєстрації і проживання, статус особи неодружений, рід занять, номер мобільного телефона та електронної пошти (Е-mail), відомості про наявність автомобіля (а.с.5).

Відомості в анкеті-заяві повністю відповідають копії паспорта відповідача, наданого ним до банку та підписаного на кожній сторінці (а.с.12).

- 4 -

В результаті досягнення домовленості між сторонами щодо надання кредиту відповідач отримав кредитну картку, яку активував за допомогою відповідного коду, що стверджується його фотознімком у відділенні банку з платіжною карткою в руці (а.с.65).

Як вбачається із розрахунку заборгованості, доданого банком до позовної заяви, відповідач використовував кредитні кошти і здійснював регулярне погашення кредиту в середньому у розмірі від 50 до 9500 грн. Останні погашення кредиту відбулися 07 та 14 грудня 2019 року кожне на суму 200 грн., після чого оплати на погашення кредиту відповідачем не проводилися, що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.13).

Окрім того, банк надав до суду першої інстанції виписку по картковому рахунку відповідача № НОМЕР_1 за період із 11 квітня 2017 по грудень 2019 року, де чітко відображені як розмір коштів, які використовував відповідач, так і місце їх зняття, зокрема термінали та банкомати із зазначенням населених пунктів та вулиць, де вони розташовані. В тому числі вказані суми та місця поповненнякарткового рахунку (а.с.58-63).

Отже, наведені обставини підтверджують факт звернення відповідача до банку та отримання ним кредитних коштів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами прав і обов`язків, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит» і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.

Окрім того, колегія суддів не може погодитися із висновками суду про те, що доказами, які підтверджують наявність боргу і його розмір, є первинні документи, оформлені згідно ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які фіксують факти здійснення господарських операцій і якими за п.62 постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» № 75 від 04 липня 2018 року є виписки з особових рахунків клієнтів.

В даному випадку суд помилково ототожнив питання ведення суб`єктами господарювання бухгалтерського обліку з дотриманням вимог закону із питаннями доказування у цивільному процесі, які врегульовані ЦПК України.

Згідно ст.76 ЦПК країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розрахунок боргу, є належним і допустимим доказом наявності боргу та його розміру.

Відхиляючи, наданий банком розрахунок, суд не звернув уваги, що відповідач не спростував його. У випадку, якщо відповідач вважає, що наданий банком розрахунок невірний,

- 5 -

зокрема, що він невірно відображає отримані ним кошти, або сплачені позичальником кошти, чи відображає у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач був зобов`язаний його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його спростування, або надати докази, що він не отримував платіжну картку і коштів не використовував, чого відповідачем не зроблено.

Це ж стосується посилань суду на те, що з розрахунку заборгованості неможливо встановити природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 55101 грн. 56 коп., які є безпідставними. Розрахунок боргу є зрозумілим та доступним, в тому числі містить усю необхідну інформації щодо періоду та розміру виникнення боргу.

Висновки суду про те, що розрахунок оформлений неналежно надумані та безпідставні. Розрахунок боргу підписаний представником банку за довіреністю Шкапенко О.В., яка підписала позовну заяву, та засвідчений печаткою банку, що повнстю відповідає приписам ст.95 ЦПК України щодо форми письмових доказів.Копія довіреності представника додана до позову.

З урахуванням викладеного вимоги банку про стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів у розмірі 37995,87 грн., які не повернуті в добровільному порядку, є обгрунтованими і підлягають до задоволення, а висновок суду про відмову у їх стягненні є помилковим.

Такі висновки узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, погодившись із судовими рішеннями про стягнення із боржника непогашеного тіла кредиту, зазначила, що хоча укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить розміру і строку повернення кредиту, однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, і необхідність їх захисту через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів у розмірі 16805,69 грн.

Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції вірно виходив з того, що анкета-заява ОСОБА_1 не містить відомостей про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, а доданий до позову витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами 46,80 % і як наслідок необгрунтованість вимог позивача в цій частині.

При цьому, колегія суддів зазначає, що проценти за користування коштами можуть бути визначені, як за домовленістю сторін у договорі, так і встановлені законом (ст.1048 ЦК України). Підставами позову в даній справі банк зазначив стягнення саме процентів, визначених договором, що не знайшло свого підтвердження. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового

- 6 -

рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні тіла кредиту не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в цій частині в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов в частині стягнення фактично використаних коштів (тіла кредиту) підлягає до задоволення з наступних підстав.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що борг за фактично отриманою відповідачем сумою кредитних коштів становить 37995,87 грн.

Оскільки позичальник ОСОБА_1 скористався отриманими кредитними коштами для своїх потреб і не повернув їх в повному обсязі, що свідчить про порушення прав позивача, то суд згідно вимог закону стягує із відповідача на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 37995,87 грн.

В іншій частині щодо відмови у стягненні процентів суд залишає рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення процентів не грунтуються на вимогах закону.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За змістом ст.10561 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних

- 7 -

правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Як вище вказувалося в матеріалах справи наявна анкета-заява відповідача, на підставі якої останній отримав грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, що у свою чергу свідчить про безпідставність застосування банком у розрахунку процентів за користування коштами у розмірі 46,8 %.

За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів, вимоги банку в цій частині не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги АТ «Акцент-Банк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг А-Банку, Тарифи банку, в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання АТ «Акцент-Банку» на те, що конкретні умови кредитування, зокрема розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як уже зазначалося, Умови та правила не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення процентів за коистування коштами, що

- 8 -

відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмова у стягненні процентів суперечить положенням ч.1 ст.1048, ст.1054 ЦК України, які передбачають сплату процентів за користування грошовими коштами, недоречні, оскільки предметом спору у справі є стягнення процентів, які, як вважає позивач, встановлені договором. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами встановлених законом, а саме ч.1 ст.1048 ЦК України у розмірі облікової ставки Національного банку України, позивачем не заявлялося.

До таких же висновків прийшла Велика Палата у наведеній вище постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де відмовляючи ПриватБанку у позові про стягнення процентів зазначила, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Доводи скарги про те, що відповідач користувався коштами і періодично погашав кредит, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення зазначених у розрахунку процентів з огляду на відсутність визначених сторонами у заяві-анкеті їх розміру, умов та порядку застосування.

Посилання скаржника на неврахування судом постанов Верховного Суду, викладених у постановах: від 09 липня 2018 року у справі № 202/19403/13-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №705/6051/15-ц та від 14 лютого 2018 року у справі № 265/7652/15-ц та інших, згідно яких непідписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, безпідставні.

Наведені доводисуперечать положенням процесуального закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів чи судової палати КЦС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Окрім того, такий висновок відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Решта доводів апеляційної скарги, зокрема щодо необхідності врахування висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17та стягнення фактично використаних відповідачем кредитних коштів, враховані апеляційним судом при частковому скасуванні рішення.

- 9 -

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПКУкраїни у зв`язку із частковим скасуванням судового рішення суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задоволити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2021 року в частині відмови у стягненні тіла кредиту скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково. Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (місцезнаходження: 49074, м.Дніпропетровськ, вул.Батумська 11, ) заборгованість за тілом кредиту у розмірі 37995 гривень 87 коп. та судовий збір у розмірі 1450 гривень.

В решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (місцезнаходження: 49074, м.Дніпропетровськ, вул.Батумська 11, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2175 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: