Справа № 175/699/19
Провадження № 2/175/188/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 серпня 2021 року Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Новік Л.М.

за участю секретаря Рашед Ю.О.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконними дій державного реєстратора та скасування державної реєстрації земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконними дій державного реєстратора та скасування державної реєстрації земельних ділянок, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що він мав на праві власності земельну ділянку на території садового товариства «Ландиш» Ювілейної селищної ради для ведення садівництва. Зазначена ділянка складалася з двох частин та мала загальну площу 0,1200 га.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2009 року задоволено позов колишньої жінки позивача - ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована в садовому товаристві «Ландиш» Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Від своїх сусідів у кінці червня 2018 року позивач дізнався, що він вже не є власником земельної ділянки за даними Державного земельного кадастру. Через зазначене позивач звернувся до Відділу у Дніпровському районі Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області із запитом про надання відомостей. Листом від 12.07.2018 р. №31-4-021-1288/104-18 відповідач надав витяги з земельного кадастру про земельні ділянки з кадастровими номерами :01:085:0026 та :01:085:0025, за якими земельні ділянки за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Слобожанська селищна рада САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО "ЛАНДИШ", ділянка НОМЕР_1 площею 0,0580 га та 0,0620 га були зареєстровані за раніше зазначеними номерами на підставі заяви ОСОБА_3 із зазначенням власника - позивача на підставі технічної документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), "БізнесЕксперт", ОСОБА_4 . Оскільки позивач заяв про розробку технічної документації не писав, договорів з ТОВ "БізнесЕксперт" не укладав, довіреності на представлення його інтересів перед відповідачем ОСОБА_3 не надавав, польові роботи на місцевості не проводились співробітниками ТОВ "БізнесЕксперт", то він звернувся до відповідача про надання копії документації на підставі якої відповідач 16.02.2017 р. здійснив кадастрову реєстрацію земельної ділянки від 30 жовтня 2016 року №27.0699 укладеного між ТОВ «БізнесЕксперт» та ОСОБА_3 . Жодних заяв, дозволів або довіреностей від позивача, співвласника земельної ділянки, позивач не надав. Позивач вважає що державну реєстрацію земельної ділянки було проведено із порушенням вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, які передбачають державну реєстрацію земельної ділянки виключно за заявою власника (власників) такої земельної ділянки. Діюче законодавство зобов`язувало Державного кадастрового реєстратора прийняти рішення про відмову, але всупереч наведеному, тобто незаконно відповідачем здійснено 16.02.2017 р. кадастрову реєстрацію земельної ділянки з кадастровими номерами :01:085:0026 та :01:085:0025.

Оскаржуване рішення прийняте щодо земельних ділянок, які належать позивачу на праві спільної часткової власності без передбаченої законом згоди та участі у визначенні меж земельних ділянок порушили право власності позивача щодо земельних ділянок. Крім того, державна реєстрація земельних ділянок без погодження із власниками (землекористувачами) сусідніх земельних ділянок меж земельної ділянки та зазначення меж, які були вигортані землевпорядною організацією для визначення точок порушило право позивача на добросусідство, тверде визначення меж, що призвело до істотного порушення добросусідських відносин, виникнення (землекористувачами) сусідніх земельних ділянок.

Просить суд визнати незаконними дії Відділу у Дніпровському районні ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖГЕОКАДАСТРУ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ від 16.02.2017 р. про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:085:0025 та скасувати державну реєстрацію земе іьної ділянки з кадастровим номером :01:085:0025.

Визнати незаконними дії Відділу у Дніпровському районі Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 16.02.2017 р. про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:085:0026 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :01:085:0026.

Покласти на відповідача судові витрати у розмірі 9536,80 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять шість грн. 80 коп.).

Не погодившись із позовними вимогами 11.04.2019 року відповідач подав відзив на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вважають позовні вимоги не обґрунтованими.

11.06.2019 року позивач подав відповідь на відзив в якому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_5 до початку судового засідання надав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, справу розглянути без його участі та участі позивача.

Представник Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській областів судове засідання не з`явився.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням доказів, що є в матеріалах справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

За правилами ст.76 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України ), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України ).

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні даного спору суд керується загальними засадами цивільного законодавства, до яких відносяться справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України), а також основними принципами цивільного судочинства, серед яких важливу роль відіграє принцип пропорційності.

На тому, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію, наголошено у абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 (справа про акти органів Верховної Ради України).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП Дн №030523 від 28.05.1998 року, ОСОБА_1 власник земельної ділянки розташованої на території садового товариства «Ландиш» Ювілейної селищної ради, призначеної для ведення садівництва, площею 0,1200 га.

Відповідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.10.2009 року визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1200 га, яка розташована в садовому товаристві «Ландиш» Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. (а.с.19-21).

З Витягів з земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 16.02.2017 року, №НВ-017 від 16.02.2017 року вбачається, що за ОСОБА_3 було зареєстровано право приватної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:085:0025 та :01:085:0026, за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Слобожанська селищна рада САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО "ЛАНДИШ", ділянка НОМЕР_1 площею 0,0580 га та 0,0620 га на підставі заяви ОСОБА_3 із зазначенням власника ОСОБА_1 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 25.01.2017, "БізнесЕксперт", ОСОБА_4 (а.с.52-56).

Позивач зазначає, що рішення про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки за ОСОБА_3 вважає незаконним, оскільки прийняте щодо земельних ділянок, які належать позивачу на праві спільної часткової власності без передбаченої законом згоди та участі у визначенні меж земельних ділянок.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону України державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.09.2020 по справі №761/42332/17, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. У Постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі № 812/1408/16 (провадження N К/9901/2048119) зазначається наступне: у разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

Необхідно також відмітити, що у постанові від 06.02.2019 у справі №826/19262/16, а також Постанові Великої палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16, у контексті правовідносин, які виникли через незгоду позивача із рішенням про визнання протиправними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий спір має розглядатися як такий, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою вже зареєстровано право власності на це майно. У цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у спорі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює цивільно-правового характеру правовідносин.

У відповідності до абз. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції , пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином суд встановлює, що вимог до особи право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачем пред`явлено не було, а тому суд вважає, що позивач звернувся до неналежного відповідача.

У зв`язку з наведеним, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 152 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 19, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконними дій державного реєстратора та скасування державної реєстрації земельних ділянок відмовити.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду може бути подано апеляційну скаргу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Л.М. Новік