Cправа № 563/1198/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.08.2021 року

Корецький районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Опришка П.З.

секретар судового засідання Литвинчук Л.Л.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Корнійчук Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Корець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Корецької міської ради Рівненської області про визнання осіб такими, що втратили право найму житлового будинку та їх виселення без надання іншого житла,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Корецької міської ради Рівненської області про визнання осіб такими, що втратили право найму житлового будинку та їх виселення без надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 квітня 2007 року між ним та відповідачем було укладено шлюб зареєстрований Корецьким відділом РАЦС, актовий запис № 10. Оскільки, на час укладення шлюбу мав у праві власності приватний будинок, то відповідно поселив до нього, у якості члена сім`ї, відповідача по справі. В подальшому факт її проживання було підтверджено належною реєстрацією місця проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 , за час перебування у шлюбі, у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_5 , який також оселився в якості члена його сім`ї до його житла та в подальшому отримав реєстрацію свого місця проживання у будинку. 18 травня 2018 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. Неповнолітнього ОСОБА_6 залишено проживати з матір`ю - ОСОБА_4 . Вказує, що неприязні відносини з відповідачем, стали причиною розірвання шлюбних відносин. Відповідач, хоча і була ініціатором розірвання шлюбу та не мала намірів щодо сумісного проживання, проте залишалась проживати у його житлі, не визнаючи при цьому своїх обов`язків наймача його житла шляхом відмови укладення договору найму житла. Таким чином відповідач фактично безоплатно стала винаймати його житло, хоча і перестала бути членом сім`ї. Вказує, що не зважаючи на те, що шлюб розірвано, ОСОБА_4 з ОСОБА_6 продовжують періодично проживати в будинку, що є його власністю, обмежуючи таким чином його права на володіння та розпорядження належним йому майном. А тому, просить суд захистити його права шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право найму житлового будинку та їх виселення без надання іншого житла.

04 вересня 2019 року ухвалою суду позовна заява залишена без руху, як така, що подана без додержання вимог ст .175 ЦПК України, та позивачу наданий строк для усунення недоліків позову, зазначених в ухвалі суду.

У встановлений законом строк позивачем усунуті недоліки позовної заяви, а саме: 09 вересня 2019 року надано квитанцію про сплату судового збору та подано належним чином засвідчені додатки до позовної заяви.

Ухвалою Корецького районного суду Рівненської області від 09 вересня 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Крім того, роз`яснено, що згідно з ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи.

До суду відзив надійшов 10 грудня 2019 року за підписом представника відповідача. В обгрунтування відзиву на позов представник відповідача зазначає, що частиною першою статті 116 ЖК УРСР передбачено підстави виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, вказаною статтею передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Вважає, у даному випадку не має жодної підстави, передбаченої ст.116 ЖК УРСР, для виселення відповідачки та її сина з будинку без надання їм іншого житлового приміщення.

Зокрема, в будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , відповідач була вселена як член сім`ї (дружина) основного квартиронаймача (Позивача по справі), за його згодою, з яким 20.04.2007 року уклала шлюб, який був зареєстрований Корецьким відділом РАЦС Рівненської області. Зареєстрована вона у даному будинку з 10.08.2007 року, про що свідчить відмітка в її паспорті. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачем народився син ОСОБА_5 , який також з часу свого народження проживає з батьками за вказаною адресою, і є зареєстрованим у даному будинку, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, виданою 02.12.2019 року виконавчим комітетом Корецької міської ради. Це єдине їх житло, іншого житла у них немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно довідки, виданої 02.12.2019 директором НВК „Школа - ліцей", ОСОБА_6 навчається в Корецькому НВК „Школа I-II ступенів - Ліцей" в 7 класі. Також, Позивачем не надано доказів про наявність відносно Відповідачки заходів попередження чи громадського впливу, систематичності порушення правил співжиття. Жодного разу ОСОБА_4 не попереджали про недопустимість антигромадської поведінки чи порушення правил співжиття, хоча для виселення на підставі ст. 116 ЖК України необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. В даному випадку сам факт розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не є підставою для виселення ОСОБА_4 та неповнолітньої дитини з будинку.

В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав в повному обсязі просив задоволити з підстав наведених у ньому.

Представник позивача в судовому засіданні поданий позов просив задоволити повністю. Вказав, що після розірвання шлюбу відповідач втратила право найму житлового приміщення, що належить його довірителю, а тому повинна була добровільно залишити житло, однак цього не зробила. Більше того, вказує, що відповідач неодноразово погрожувала позивачу знищити його житло та погрожувала самому позивачу. Періодично проживає з сином в будинку, таким чином обмежуючи право позивача на належне користування та розпорядженням майном.

Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Вказала, що виселення є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Більше того, виселення неповнолітнього буде порушувати його права як дитини. Стверджує, що розірвання шлюбу з позивачем жодним чином не позбавляє відповідача на користування житлом. Вказала, що ОСОБА_4 не постійно, а лише періодично проживає в будинку, що само собою також унеможливлює виселення з будинку. Дитину залишає на ОСОБА_1 , оскільки змушена їхати на заробітки і не завжди має можливість дивитися за сином, тим більше він як батько теж зобов`язаний займатися утриманням та вихованням сина.

Представник третьої особи в судовому засіданні щодо заявлених вимог в частині виселення неповнолітнього сина заперечила. Свою позицію мотивувала тим, що сам по собі факт непроживання не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом та буде втручанням у право неповнолітнього на житло. Виходячи з наведеного у задоволенні позову в частині виселення неповнолітнього ОСОБА_6 просила відмовити.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду показала, що давно знайома з позивачем та відповідачем, є їх сусідкою. Вказала, що на початку червня 2018 року побачила у вікно, як ОСОБА_4 виносила з будинку різного роду речі. Через кілька днів повторилося знову те саме, а саме ОСОБА_4 з своєю подругою виносили з будинку, що належить ОСОБА_8 різні речі та грузила в бус. Повідомила суду, що вказані дії до серпня місяця повторювалися ще близько трьох разів. Крім іншого, зазначила, що приблизно в кінці серпня 2018 року неповнолітній ОСОБА_9 перебуваючи на вихованні батька ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_10 захворів. Мати дитини, ОСОБА_4 в той час перебувала в місті Києві. На прохання сина приїхати погодилася не відразу. Приїхала аж на початку вересня, забрала ОСОБА_11 та поїхала в місто Київ. Зазначила, що в січні 2019 року ОСОБА_4 приїхавши з сином з міста Києва вибила двері в будинку ОСОБА_1 та поселилася там десь до весни того ж року.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду показала, що являється матір`ю позивача, ОСОБА_1 , а відповідачка, ОСОБА_4 є колишньою невісткою. Вказала, що рішенням суду від 30 травня 2018 року шлюб між її сином та ОСОБА_4 було розірвано. Відразу після розірвання шлюбу розпочалися проблеми, що пов`язані з місцем проживання ОСОБА_4 . Вона пообіцяла, що в вересні з сином покине будинок, що належить ОСОБА_1 . Однак, попросила пожити до вересня, поїхавши до м. Львова на заробітки. Вказала, що на подвір`ї в гаражі ще за час дії шлюбу відкрили магазин «Ритуальні послуги», де статус підприємця мав її чоловік ОСОБА_12 , а потім суб`єктом підприємницької діяльності став ОСОБА_1 . В середині липня 2018 року ОСОБА_4 приїхала з м. Львова і з того часу скандали почали носити систематичний характер. Основним приводом скандалів, погроз та сварок на її думку стало заняття ОСОБА_1 підприємницькою діяльністю. В липні 2018 року з будинку, а потім і з гаражу ОСОБА_4 вивезла предмети домашнього вжитку та товари ритуального магазину. ІНФОРМАЦІЯ_2 було день народження у її внука ОСОБА_11 , а 09 серпня 2018 року вона вже поїхала до Києва. 28 серпня 2018 року син ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . ОСОБА_6 захворів, була висока температура. На прохання сина приїхати з Києва ОСОБА_4 приїхала лише через чотири дні. 5-6 днів побула з дитиною та поїхала назад в Київ. Після того написала листа в службу справах дітей Корецької РДА та звернулася в поліцію з приводу, не належної поведінки матері ОСОБА_13 - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 забрала ОСОБА_5 до Києва. Не давала спілкуватися з дитиною. Тоді ОСОБА_1 звернувся в орган опіки та піклування з метою встановлення місця перебування дитини, а також з приводу недопущення його до спілкування з дитиною. В жовтні 2018 року ОСОБА_4 знову приїжджала та забрала всі речі ОСОБА_5 з будинку. На початку 2019 року ОСОБА_5 почав проживати в будинку ОСОБА_1 . Також, в січні 2019 року ОСОБА_4 приїхавши з Києва вибила в будинку двері, що належить ОСОБА_1 . Також вказала, що в квітні-травні 2020 року ОСОБА_4 приїхала в м. Корець та торгувала квітами. Потім у червні 2020 року ОСОБА_4 поїхала та приїхала аж у січні 2021 році. Протягом цього часу ОСОБА_6 був на вихованні її та ОСОБА_1 . Вона життям сина не турбувалася. В січні 2021 році проживання ОСОБА_4 в будинку ОСОБА_1 носило періодичний характер. ОСОБА_14 також періодично проживав з батьком ОСОБА_1 , а періодично з ОСОБА_4 . Вказала, що будь-яких договорів щодо користування будинком ОСОБА_1 між ним та ОСОБА_4 не укладалося.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 суду показала, що більш знайома з батьками ОСОБА_1 , хоча добре знає і ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Вказала, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний батьками ОСОБА_1 ще задовго до реєстрації шлюбу. Спочатку сімейне життя ніби складалося добре, народився син ОСОБА_5 . Згодом стосунки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 погіршилися, що призвело до розірвання шлюбу за позовом ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 почала з гаража та будинку вивозити речі. Це продовжувалося протягом всього липня 2018 року. У жовтні 2018 року ОСОБА_16 забрала до м. Києва. В січні 2019 року ОСОБА_4 приїхала до будинку ОСОБА_1 , вибила двері та поселилася на кілька днів. Згодом протягом 2019-2021 років ОСОБА_4 періодично приїжджала до будинку ОСОБА_1 . Також підтвердила, що ОСОБА_6 також періодично проживає з матір`ю, а періодично з батьком. На даний час ОСОБА_17 проживає з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, покази свідків, пояснення третьої особи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 30 травня 2018 року шлюб, укладений 20 квітня 2007 року, між ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), який зареєстрований Корецьким відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненської області, актовий запис у книзі реєстрації №10 - розірвати. Неповнолітню дитину, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишити проживати з матір`ю, ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 вересня 2018 року ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , а його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02 грудня 2019 року №03-08/828 ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою №03-08/1396 від 25 жовтня 2018 року виданою Корецькою міською радою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживають за вказаною адресою з вересня 2018 року.

Відповідно до довідки середньої загальноосвітньої школи №279 імені Петра Григоренка №144 міста Києва від 02 жовтня 2018 року ОСОБА_6 буде навчатися в 6 класі вказаної школи при наявності відповідних документів

Відповідно до довідки середньої загальноосвітньої школи №279 імені Петра Григоренка №229 міста Києва від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_6 навчається в 6 класі школи.

В судовому засіданні також досліджено заяви ОСОБА_1 адресовані службі у справах дітей Корецької РДА від 23 жовтня 2018 року та 05 квітня 2019 року з приводу не встановлення місця проживання його колишньої дружини ОСОБА_4 та малолітнього сина ОСОБА_6 , а також з приводу вчинення ОСОБА_4 дій направлених на втягнення неповнолітнього ОСОБА_6 в злочинну діяльність, а саме вчинення незаконного проникнення до житла.

З вказаного приводу, а також інших приводів позивачем суду надано витяги з ЄРДР №0000400 від 06 листопада 2018 року, № 0000061 від 26 лютого 2019 року, №0000278 від 19 серпня 2019 року. Однак, суду не надано інших доказів, які б свідчили про подальший хід досудового розслідування у вказаних провадження та про прийняті по них процесуальні рішення.

В судовому засіданні досліджено листи Служби у справах дітей Корецької РДА від 10 жовтня та 25 жовтня 2018 року адресовані відповідно ОСОБА_10 (матері позивача) та ОСОБА_1 з приводу місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ролі матері у вихованні сина. З вказаних відповідей встановлено, що ОСОБА_4 періодично з сином проживає в АДРЕСА_1 , а інші періоди в АДРЕСА_2 . Вихованням дитини періодично займаються мати ОСОБА_4 , батько ОСОБА_1 , або бабуся ОСОБА_10 .

Згідно довідки №134 від 02 грудня 2019 року виданої Корецьким НВК «Школа І-ІІ ступенів-ліцей» Корецької районної ради Рівненської області ОСОБА_6 навчається в 7 класі.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК Української РСР).

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР).

Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК Української РСР).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Також, згідно ст.71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову виселення чи про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Зважаючи на те, що письмовими доказами та показами свідків в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 лише тимчасово не проживали в будинку позивача та час від часу користувалися житлом суд не вбачає достатніх підстав для їх виселення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на те, що позивачем не надано суду доказів, щодо вчинення ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_6 дій відповідно до ст. 116 ЖК УРСР суд доходить висновку, що виселення відповідача є непропорційним, враховуючи її тривалий зв`язок з житлом і порушуватиме її право на житло відповідно до ст. 8 Конвенції, адже задоволення позовних вимог в цій частині фактично позбавить осіб єдиного житла.

Більше того, що стосується вимоги позивача про визнання відповідача такими, що втратили право найму житлового будинку слід зазначити, що на підтвердження зазначеного позивачем не надано, а судом в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами письмового договору найму житлового приміщення.

Суд, також не приймає до уваги доводи про припинення сімейних відносин з ОСОБА_4 , як підстави для не проживання відповідачів у житловому будинку, оскільки їх право на користування доведено та в силу ч.3 ст.64 ЖК УРСР вони мають такі ж права і обов`язки, як наймачі і члени сім`ї позивача.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про непроживання відповідачів у будинку з поважних на те причин та про їх тимчасовий, а не постійний характер не проживання, а тому позов про їх виселення, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Щодо виселення неповнолітнього ОСОБА_6 суд додатково вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

З наведеного суд вбачає, що згідно законодавства дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт не проживання неповнолітнього у спірному будинку, не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції Про права дитини).

Також, Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи наданих позивачем відсутня інформація, що неповнолітній ОСОБА_6 або його мати ОСОБА_4 має у користуванні чи у власності інше житлове приміщення для постійного проживання.

Крім того, враховуючи, що неповнолітній ОСОБА_6 не проживав у спірному будинку, з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між його батьками та проживання його разом з матір`ю, не є підставою для позбавлення ОСОБА_6 права користування житлом, в якому проживає його батько, а позбавлення дитини права користування житловим приміщенням, буде порушенням його права, оскільки він має право проживання та користування зазначеним будинком.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 599/1979/18-ц (провадження № 61-5892св19) та у постанові від 23 січня 2019 року у справі №428/1531/16-ц.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.12.2019 року у справі № 503/1169/16-ц та постанові 27.12.2019 року у справі №641/6191/17, відповідно до якої, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 більш як 13 років, є зазначений житловий будинок, відсутність підстав передбачених ст. 116 ЖК України, відсутність договірних взаємовідносин щодо найму між сторонами, факт тимчасової відсутності фізичної особи у спірному житловому будинку, враховуючи те, що неповнолітній ОСОБА_6 не має майнових прав на інше житло, зареєстрований разом з матір`ю у житловому будинку належному позивачу, з урахуванням забезпечення інтересів дитини гарантованих законодавством, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в задоволенню не підлягають.

З огляду на положення ст.141 ЦПК України понесені судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 258-259, 263-265, 273, 351-355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Корецької міської ради Рівненської області про визнання осіб такими, що втратили право найму житлового будинку та їх виселення без надання іншого житла - відмовити повністю.

Апеляційна скарга може бути подана до Рівненського апеляційного суду через Корецький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Опришко П.З.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 19 серпня 2021 року.