П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2021 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/989/21

Номер провадження 22-ц/804/2000/21

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Мальцевої Є.Є., Попової С.А.

секретар - Сікора М.М.

сторони:

заявник (позивач) - ОСОБА_1

заінтересована особа (відповідач) - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2021 року, у складі судді Федоренко Т.І.,

у справі за заявою ОСОБА_1

про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради

про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради

про передачу дитини батьку для забезпечення його негайного повернення до держави постійного проживання,

В с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трьохрічного віку у розмірі ? частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, вирішити питання про судові витрати.

31 березня 2021 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в якому просив передати дитину його батьку ОСОБА_2 , громадянину США, який проживає в США, для забезпечення негайного повернення дитини до країни постійного проживання, вирішити питання про судові витрати.

27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила заборонити виїзд за межі України дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди матері ОСОБА_1 , у супроводі батька ОСОБА_2 .

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що 09 квітня 2016 року між громадянкою України ОСОБА_1 та громадянином США ОСОБА_2 було укладено шлюб в місті Гарден Гров, США, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Після укладення шлюбу сторони проживали разом, однак, після погіршення сімейних відносин, почали проживати окремо. Від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Спільна дитина є громадянином України, що підтверджується довідкою про належність дитини до громадянства України, що видана посольством України у США від 28 липня 2020 року № 71. На час подання позовної заяви до суду дитина проживає разом із матір`ю за її фактичною адресою проживання. Відповідач систематично та неодноразово протягом тривалого часу вчиняв щодо позивачки, її матері та спільної дитини протиправну поведінку, що має ознаки фізичного, психологічного насильства у сім`ї та ознаки кримінального правопорушення, у зв`язку з чим вона зверталась до Національної поліції та за допомогою психолога. Вважає протиправну поведінку відповідача небезпечною для життя та здоров`я її та дитини, оскільки перешкоджає нормальному духовному та розумовому розвитку дитини. Необхідність застосування такого виду забезпечення позову обґрунтовує тим, що між сторонами існує спір про місце проживання дитини, відповідач є іноземним громадянином, що дозволяє йому без згоди матері вивезти дитину з України. Неприйняття заходів для забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, оскільки відповідач ухиляється від врегулювання спірного питання, а США не ратифікувала конвенцію про контракт з дітьми. Між Україною та США відсутня угода про правову допомогу у цивільних справах, що унеможливить повернення дитини до України внаслідок відсутності відповідної міжнародно-правової підстави.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідач має намір виїжджати за межі України, а також вивозити дитину, крім того, не надано доказів того, що вивезення дитини за кордон може порушити або обмежити її права, створити загрозу їх здоров`ю та життю, місце проживання дитини на даний час не визначено.

Суд прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів та не встановлено обставин на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду щодо визначення місця проживання дитини. Тому самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки позивачем на даний час не надано суду достатньо доказів щодо обґрунтованості заявленого клопотання про забезпечення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

17 червня 2021 року позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу суду, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити її заяву про забезпечення позову.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 червня 2021 року визначено склад колегії суддів: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Барков В.М., Зайцева С.А.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 05 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2021 року.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 липня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2021 року визначено склад колегії суддів: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Мальцева Є.Є.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 серпня 2021 року визначено склад колегії суддів: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Мальцева Є.Є., Попова С.А.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що позивачка вважає, що відповідач має намір викрасти від неї спільну дитину та, як іноземний громадянин, безперешкодно без її згоди перетнути державний кордон України, оскільки дитина одночасно є громадянином США та має американський паспорт. Зазначає, що має обґрунтовані побоювання того, що вивезення відповідачем дитини за кордон зробить неможливим виконання судового рішення у справі за її позовом. Наміри відповідача про викрадення дитини та вчинення протиправної поведінки відносно неї підтверджується витягами з ЄРДР.

Судом залишено поза увагою те, що між сторонами існує спір про місце проживання дитини, відповідач ухиляється від врегулювання спору у добровільному порядку.

Судом не враховано, що відповідач є громадянином США, дитина одночасно з громадянством України є також громадянином США та має американський паспорт, який знаходиться у батька дитини.

Вказує, що між Україною та США відсутня угода про правову допомогу у цивільних справах. США, на відміну від України, не ратифіковано Конвенцію про контакт з дітьми.

Вважає, що за таких умов виїзд дитини з відповідачем без згоди матері до США унеможливіть виконання судового рішення у справі про визначення місця проживання дитини з матір`ю та унеможливіть повернення дитини до України у зв`язку з відсутністю міжнародно-правового врегулювання.

Зазначає, що пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску.

Крім того, просить врахувати судову практику у справі № 759/10280/18.

Звертає увагу на те, що має відеодоказ спроби крадіжки 07 березня 2021 року відповідачем дитини та з цього приводу відкрито кримінальне провадження.

Вказує, що підтвердженням існування реальної загрози невиконання судового рішення є також та обставина, що відповідачем було подано до суду клопотання про забезпечення позову шляхом відібрання дитини, за результатами розгляду якого судом постановлено ухвалу від 22 квітня 2021 року про відмову у задоволенні вказаного клопотання.

Відзив на апеляційну скаргу

Відповідачем Сезар Кінтана не використано право, передбачене ст.360 ЦПК України, та неподано відзив на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано доказів того, що відповідач має намір виїжджати за межі України, а також вивозити дитину, крім того, не надано доказів того, що вивезення дитини за кордон може порушити або обмежити її права, створити загрозу їх здоров`ю та життю, місце проживання дитини на даний час не визначено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Донецького апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони та представник третьої особи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (т.3 а.с.117, 134, 135, 142). Від представника третьої особи Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Бартош Н.О. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності (т.3 а.с.144).

Від представника позивачки за основним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_6 надійшла заява про відкладення розгляду справи (т.3 а.с.145).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Враховуючи положення статті 371 ЦПК України, якими встановлено місячний строк розгляду апеляційної скарги, ті обставини, що ухвала про відкриття апеляційного провадження постановлена апеляційним судом 05 липня 2021 року, розгляд справи неодноразово відкладався з метою належного повідомлення відповідача за основним позовом про дату, час і місце розгляду справи, та ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 липня 2021 року продовжено на п`ятнадцять днів строк розгляду даної з 04 серпня 2021 року справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивачки за основним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у частині 1 статті 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених частиною 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених частиною 1 статті 150 ЦПК України, утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Визначений статтею 152 ЦПК України перелік видів забезпечення позову не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані інші його види.

У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

________________________________________

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила). Пунктами 3, 4 Правил визначені підстави виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку. Виїзд дитини з України здійснюється у супроводі обох батьків або у супроводі одного із батьків за згодою другого. Підпунктами 2-4 п.4 Правил визначені умови, за яких виїзд дитини здійснюється без згоди другого з батьків.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Зокре, Правилами передбачено, що нотаріально посвідчена згода не потрібна, якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який відсутній у пункті пропуску. Водночас, якщо дитина не є громадянином України, зазначена згода також не потрібна.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Позивачем ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову обґрунтовано тим, що відповідач ОСОБА_2 є громадянином США, дитина ОСОБА_3 одночасно з громадянством України є також громадянином США та має американський паспорт, який знаходиться у батька дитини.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки предметом зустрічного позову ОСОБА_2 є передання дитини його батьку ОСОБА_2 , громадянину США, який проживає в США, для забезпечення негайного повернення дитини до країни постійного проживання, а також для захисту та забезпечення найкращих інтересів дитини - громадянина України.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При вирішенні спору між батьками дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді даної справ суд апеляційної інстанції насамперед виходить з інтересів самої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду або призведе до неефективного захисту оспорюваних прав позивача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2021 року - скасуванню, заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає задоволенню шляхом заборони виїзд за межі України дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2021 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Заборонити виїзд за межі України дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2021 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева

С.А.Попова