Провадження № 2/761/4043/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Макаренко І.О., розглянувши в приміщенні суду, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про розірвання трудового договору, стягнення премії та середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд розірвати трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України», за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 04 вересня 2020 року, у зв`язку з невиконанням Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України; стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 премії за підсумками роботи за 2, 3, 4 квартали 2019 року та за 1, 2, 3 квартали 2020 року в загальному розмірі 165 000 (сто шістдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок; стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за час затримки: з 04 вересень 2020 року у розмірі 215 455,12 (двісті п`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 12 копійок та по день винесення рішення судом; стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 15 квітня 2019 року позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Адміністрація морських портів України». Наказом ДП «АМПУ» від 26 травня 2020 року № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» передбачено зміни істотних умов праці позивача з визначенням її місця роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звернулася до ДП «АМПУ» з заявою від 22 липня 2020 року, де просила розірвати трудовий договір на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України через порушення відповідачем законодавства про працю, невиконання умов Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому Колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України, на яку отримала відповідь ДП «АМПУ» вих. №2727/10-03-06 від 31 липня 2020 року з відмовою в задоволенні заяви про розірвання трудового договору на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України.

За твердженням позивача, ДП «АМПУ» допущено численні порушення законодавства України про працю, невиконання умов Колективного договору, та порушено її трудові права як працівника підприємства, в т.ч. щодо переведення на інше місце роботи та невиплати квартальної премії, що на її думку є підставою для розірвання трудового договору на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України.

Ухвалою суду від 15 січня 2021 року було відкрито провадження у даній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін

10.12.2020, 01.03.2021 на адресу суду надійшли клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

16.12.2021 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

16 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що видання наказу від 26.05.2020 № 132/10 є законним та прийнято в межах повноважень; виплата премій є правом, а не обов`язком роботодавця і виключно йому належать дискретні повноваження щодо їх надання та визначення розміру, виходячи з фінансового стану підприємства; позивач не звільнена з роботи. На думку відповідача, при прийнятті наказу ДП «АМПУ» від 26 травня 2020 року № 132/10 дотримано вимог законодавства; накази про преміювання за 2-4 квартал 2019 року та за 1-3 квартал 2020 року не видавались; з 15.07.2020 року ОСОБА_1 відсутня на роботі але не звільнена, а тому затримку розрахунку при звільненні, заподіяння та існування моральної шкоди не доведено, у зв`язку з чим, підстав для задоволення позов немає.

01 березня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив від 26 лютого 2021 року, в якому позивач вказує, що наведені відповідачем у відзиві заперечення є необґрунтованими та підлягають відхиленню через неспростовання відповідачем доводів позивача про безпідставність наказу ДП «АМПУ» від 26.05.2020 № 132/10; запровадження зміни місць роботи на інше місце роботи порушує права працівників та містить ознаки невиконання окремого доручення Міністра інфраструктури України № 201/16/11-20 від 07.05.2020р.; відсутність підстав для звільнення ДП «АМПУ» від встановленого обов`язку проводити виплату квартальної премії, а необхідні умови для його застосування - ДП «АМПУ» не були виконані. Позивач у відповіді на відзив підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

05 березня 2021 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог в частині зміни розміру заявленого стягнення у розмірі 169 090,90 гривень 90 копійок, у зв`язку зі збільшенням часу затримки розрахунку.

21 квітня 2021 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог в частині зміни розміру заявленого стягнення у розмірі 215 455,12 гривень 12 копійок, у зв`язку зі збільшенням часу затримки розрахунку.

18 травня 2021 року до суду надійшли заперечення на заяву про збільшення розміру позивних вимог, відповідача просив залишити заяву позивача без розгляду у зв`язку із пропуском строку для подання такої заяви.

09.02.2021 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надала суду пояснення щодо позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про розірвання трудового договору, стягнення премії та відшкодування моральної шкоди, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником, в яких підтримала заявлені позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Третя особа додатково надала листом від 18.02.2021 №9 до суду Пояснення щодо відзиву відповідача на позовну заяву. В своїх поясненнях третя особа зазначила, що наведені відповідачем у відзиві заперечення є необґрунтованими та підлягають відхиленню через: неспростування відповідачем доводів позивача про безпідставність наказу ДП «АМПУ» від 26.05.2020 № 132/10; невиконання ДП «АМПУ» окремого доручення Міністра інфраструктури України № 201/16/11-20 від 07.05.2020; відсутність підстав щодо невиплати квартальних премій. Третя особа у поясненнях на відзив підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до таких висновків.

09.04.2019 між ОСОБА_1 та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» укладено трудовий договір з призначенням позивача на посаду фахівця архівної справи 1 категорії сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» згідно наказу від 09.04.2019 №354-к.

Наказом ДП «АМПУ» від 24.01.2020 №98-к ОСОБА_1 переведено на посаду документознавця сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» постійно з 01.02.2020 (місце роботи - м. Київ, Контрактова площа, 10А).

26.05.2020 ДП «АМПУ» видано наказ від № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці». Відповідно до пункту 1 Наказу з 05.08.2020 в апараті управління ДП «АМПУ» запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи позивача, які визначені за адресами: м. Київ, Контрактова площа, буд. 10-А та м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14, на інше місце роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2 Наказу у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, визначеними у пункті 1 Наказу, з 05.08.2020 передбачено зміни істотних умов праці позивача, визначивши її місце роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

22.07.2020 позивач звернулася до ДП «АМПУ» з заявою, де просила розірвати трудовий договір, укладений ДП «АМПУ» із нею, ОСОБА_1 , документознавцем сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління ДП «АМПУ», на невизначений строк, на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України через порушення відповідачем законодавства про працю, невиконання умов Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому Колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Відповідач листом вих. №2727/10-03-06 від 31.07.2020 відмовив в задоволенні заяви про розірвання трудового договору на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України.

28.08.2020 позивач звернулася до ДП «АМПУ» з заявою, де просила провести повний розрахунок з виплатою сум: відпускні, матеріальна допомога на оздоровлення у зв`язку з відпусткою, квартальна премія, місячна премія, компенсація за невикористану відпустку тощо, та видати належно оформлену трудову книжку.

Відповідач листом вих. №3184/10-01-01 від 08.09.2020 відмовив в задоволенні заяви позивача.

03.09.2020 позивач звернулася до ДП «АМПУ» з заявою з проханням надіслати їй поштою трудову книжку, довідку про доходи з помісячною розбивкою, довідку про середньомісячну заробітну плату з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», належним чином завірену копію наказу про звільнення мене з роботи з підстав, визначених ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідач листом вих. №3205/10-01-01 від 08.09.2020 відмовив в задоволенні заяви позивача.

В період з 15.07.2020 по 21.08.2020 позивач знаходилась на лікуванні згідно листків непрацездатності сepiя АДЮ № 915740 та серія АДЮ № 915828. В період з 25.08.2020 по 03.09.2020 позивач знаходилась на лікуванні згідно листка непрацездатності сepiя АДЮ № 918489.

Станом на день розгляду справи ОСОБА_1 не звільнена з посади документознавця сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та перебуває в трудових відносинах з відповідачем. Доказів, які спростовують вищевикладені твердження позивача, відповідач суду не надав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 38 КЗпП України визначені підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З метою встановити дотримання чи порушення Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» трудових прав позивача, законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, судом проведено аналіз норм діючого законодавства України про працю, які регулюють трудові відносини позивача та відповідача, досліджено надані сторонами докази, встановлено обставини справи.

За змістом частини першої ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 КЗпП України та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Відповідно до п.п. 10, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду трудових спорів», відповідно до яких припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Таким чином, до зміни істотних умов праці відноситься: зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше. Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, у відповідача мали місце такі зміни в організації виробництва і праці, як забезпечення функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через філії, що утворюються в кожному порту (адміністрація морського порту); діяльність у складі підприємства 15 філій, з яких 13 - адміністрації морських портів; організаційну, технічну, управлінську недоцільність функціонування 2 офісів; мета оптимізації операційних витрат ДП «АМПУ» та підвищення рівня організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного міста України - м. Одеси; наявність власної будівлі у м. Одеса, в якій є робочі місця, повністю пристосовані для забезпечення виконання працівниками апарату управління покладених на них функцій і завдань. У відповіді на відзив відповідачем розкрито мету та наведено обґрунтування доцільності розміщення робочих місць працівників в офісі в м. Одеса, які наразі існують та існували станом на день переведення ОСОБА_1 на посаду документознавця сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління ДП «АМПУ» з визначеним місцем роботи - м. Київ, Контрактова площа, 10А, однак не наведено фактичних обставин та доказів про введення роботодавцем змін. Оскільки відповідачем не надано суду доказів про введення нових змін в організації виробництва і праці ДП «АМПУ», суд приходить до висновку, що власник не має права змінити істотні умови праці. Вказане також узгоджується з правовою позицією, наведеною в постанові Верховного суду від 18.01.2018 у справі № 607/83/16-ц, постанові Верховного суду України у справі №317/4223/16-ц, постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 у справі № 6-2748цс15,постанові Верховного суду від 22.05.2019 у справі №754/8595/17-ц.

Так, суд встановив порушення відповідачем ч. 3 ст. 32 КЗпП України, яке полягає у зміні істотних умов праці без введення нових змін в організації виробництва і праці, що не допускається за змістом статті. Порушення відповідачем ч. 3 ст. 32 КЗпП України суд вважає достатньою підставою для реалізації позивачем права на розірвання трудового договору у визначений ним строк за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП.

Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені (Постанова ВСУ від 22.05.2013 № 6-34цс13). Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.04.2020 по справі № 199/8766/18.

Судом досліджено матеріали справи та з`ясовано, що відповідачем не виконано вимоги ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідно до яких роботодавець зобов`язаний не пізніше як за три місяці до запровадження змін в організації виробництва і праці провести консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню працівників чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Відповідачем не надано суду доказів, що відповідно до Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та Закону України «Про соціальний діалог в Україні», 09.06.2020 були проведені консультації між керівництвом Адміністрації Підприємства та профспілками.

Позивачем та Третьою особою надано суду докази, що консультації між керівництвом Адміністрації Підприємства та профспілками відбулися лише 16.06.2020 з недотриманням трьохмісячного терміну.

Так, суд встановив порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Суд дослідив умови Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки, схваленого на загальних зборах /конференції/ трудового колективу 26.02.2016 року і зареєстрованого управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації в місті Києві 30 березня 2016 року та Додаток 9 до Колективного договору «Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць або квартал» та дійшов висновку про порушення відповідачем умов колективного договору, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Частиною 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що в структуру заробітної плати включаються «Інші заохочувальні та компенсаційні виплати». До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно ч. 2 ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин.

Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової ті національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Статтею 22 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Пунктами 3, 4 Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць та квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ» (Додаток 9 до Колективного договору) передбачено, що розмір премії працівників визначається виходячи з фінансового стану Підприємства відповідно до п. 4 цього Положення (але не менше 50%) та встановлюється наказом ДП «АМПУ». Підставою для виплати місячної премії є оперативні дані статистичної та бухгалтерської звітності Підприємства за звітний місяць. Підставою для виплати квартальної премії є дані статистичної та бухгалтерської звітності роботи ДП «АМПУ».

Відповідно до п. 5 Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць та квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ» (Додаток 9 до Колективного договору) квартальна премія нараховується на виплати за фактично відпрацьований час у звітному періоді та відповідно до Інструкції зі статистики України від 13.01.2004№5 (далі - Інструкція №5), зокрема квартальна премія нараховується на основну заробітну плату відповідно до п.2.1. Інструкції №5.Премія за квартал виплачується не пізніше другого місяця наступного кварталу (п.5.3. Положення про преміювання).

Відповідачем не надано суду даних статистичної та бухгалтерської звітності роботи ДП «АМПУ» за 2, 3, 4 квартали 2019 року та за 1, 2, 3 квартали 2020 року, або інших доказів, за якими суд міг би дійти висновку про відсутність підстав для виплати премії працівникам.

Суд також відхиляє доводи відповідача, що виплата премій є правом, а не обов`язком роботодавця та виключно йому належить дискретні повноваження щодо їх надання та визначення розміру, оскільки роботодавець саме в межах належних йому дискретних повноважень вже прийняв рішення про преміювання за підсумками роботи за квартал працівників, що вбачається зі змісту п.2, п.3, п.4, п.5, п.5.3. Положення про преміювання.

Суд погоджується з доводами позивача, про імперативний характер норм (пункт 3,4) «Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць або квартал» про виплату працівникам квартальної премії та порядок її визначення, який полягає в тому, що квартальна премія має бути виплачена в будь-якому випадку у розмірі не менше ніж 50%. Якщо ж фінансові показники підприємства дозволяють, то така премія може бути виплачена у більшому розмірі, але ні в якому разі не менше ніж 50%.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів про наявність наказу, будь-яких показників або інших обґрунтованих підстав для припинення виплати квартальної премії на користь позивача, або доказів для звільнення відповідача від обов`язку, передбаченого умовами Колективного договору.

Суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача на виплату їй квартальної премії в заявленому розмірі. Виходячи з розміру місячного посадового окладу в 20 000 грн., позивач ОСОБА_1 має право на отримання квартальної премії за 2, 3, 4 квартали 2019 року та за 1, 2, 3 квартали 2020 року в загальному розмірі 165 000 (сто шістдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Судом досліджено ненадання Позивачу частини щорічної відпустки та щорічної відпустки повної тривалості у межах, установлених графіком відпусток.

Судом встановлено, що Позивач відповідно до графіку відпусток працівників ДП «АМПУ», мала відпустку у жовтні 2020 року.

Відповідачем безпідставно не надано позивачу частини щорічної відпустки та не надано щорічної відпустки повної тривалості, відповідно - не попереджено Позивача про початок щорічної відпустки за два тижні до встановленого графіком терміну, що є порушенням вимог ст.79 КЗпП України .

Також судом досліджено докази та з`ясовано, що і іншим працівникам ДП «АМПУ» відповідач безпідставно відмовив у наданні щорічної відпустки та в подальшому не видав відповідні накази.

Дослідивши умови Колективного договору, суд дійшов висновку про порушення Відповідачем умов Колективного договору, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2.3. Колективного договору передбачено, що у питаннях трудових відносин Адміністрація зобов`язується :

- в кожному структурному підрозділі і на кожному робочому місці створити для Працівників умови праці, необхідні для успішного виконання покладених на них обов`язків відповідно до вимог нормативних актів;

- правильно організувати працю Працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову дисципліну;

- відповідно до встановлених санітарних та гігієнічних норм забезпечити працівників окремим приміщеннями для розташування робочих місць та місць загального користування;

- забезпечити Працівників необхідним для роботи обладнанням, меблями, сучасними засобами оргтехніки, в т.ч. комп`ютерами, принтерами, ксероксами, телефонним та факсимільним зв`язком тощо.

Судом досліджено докази та з`ясовано, що працівникам, яким було визначено робоче місце вдома під час пандемії коронавірусної хвороби COVID-19, зокрема Позивачу відповідач не створив та не забезпечив умови праці, необхідні для успішного виконання покладених на працівників обов`язків, в наслідок чого порушив умови Колективного договору.

Отже суд приходить до висновку, що Відповідачем систематично порушувались вимоги трудового законодавства та вважає достатньою підставою для реалізації позивачем права на розірвання трудового договору у визначений ним строк за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП.

Дослідивши встановлені обставини справи та надані докази суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку за час затримки: з 04.09.2020 по день винесення рішення судом.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В ст. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок) зазначено, що він застосовується для нарахувань у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до ст. 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються, зокрема, основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Положеннями ст.5 розділу IV Порядку передбачено нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно до ст. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки відповідачем порушено вимоги трудового законодавства та умов колективного договору, про що було вказано вище, суд робить висновок про наявність обґрунтованих підстав для розірвання трудового договору, укладеного між ДП «АМПУ» та ОСОБА_1 , документознавцем сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління ДП «АМПУ», на невизначений строк, з 04.09.2020 року, за власним бажанням, згідно частини 3 ст.38 КЗпП України, та про обов`язок відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На основі даних, що містяться в матеріалах справи, з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог від 21.04.2021 встановлено, що заявленим розрахунковим для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем є період із 04.09.2020 по 20.04.2021. Кількість робочих днів (за винятком святкових і неробочих днів) (час вимушеного прогулу) в заявленому позивачем періоді становить 158 робочих днів Виходячи з розміру посадового окладу 20 000,00 грн. та розміру премії за місяць 10 000,00 грн., розмір середньоденної заробітної плати становитиме 1 363,64 грн.).

За період з 04.09.2020 на дату винесення судом рішення (31.08.2021) минуло 247 робочих днів, а тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.09.2020 по 31.08.2021 в розмірі (1 363,64 грн. (середньоденний заробіток) х 247 робочих днів), який дорівнює 336 819,08 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 25 000 гривень 00 копійок.

Пунктами 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. (зі змінами та доповненнями), передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується та відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом не встановлено фактів, а позивачем не надано доказів на підтвердження фактів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

У зв`язку із зазначеним позов в цій частині є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

П. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст. ст. 8, 43, 129 Конституції України, ст. ст. 1-16, 23 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 21, 38, 40-43, 79, 116, 117, 232, 233, 235 Кодексу законів про працю України,ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про розірвання трудового договору, стягнення премії та середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Зобов`язати Державне підприємства «Адміністрація морських портів України» () розірвати трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України», за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 04.09.2020, у зв`язку з невиконанням Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) премії за підсумками роботи за 2, 3, 4 квартали 2019 року та за 1, 2, 3 квартали 2020 року в загальному розмірі 165 000 (сто шістдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за час затримки: з 04.09.2020 по дату винесення судом рішення (31.08.2021) у розмірі 336 819 (триста тридцять шість тисяч вісімсот дев`ятнадцять) грн. 08 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 3783, 60 грн.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 31.08.2021

Суддя: