КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року місто Київ.

Справа 758/542/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11980/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепи О.В.

суддів Кравець В.А., Шкоріна О.І.

при секретарі Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року( у складі судді Ларіонової Н.М., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Ірина Олександрівна, ОСОБА_3 , Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, державний реєстратор Державного підприємства «Сетам» Франчик Зоя Андріївна, про витребування нерухомого майна у комунальну власність,-

встановив:

В січні 2017 р. Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому, просить: витребувати від ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 157,8 кв.м., вартістю 149 814,00 грн., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00); витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153 кв.м., вартістю 145 266,00 грн., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Вимоги обґрунтовано тим, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000194, внесеному до Єдиного державного реєстру розслідувань від 13.10.2016 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 365-2 КК України, в ході якого встановлено факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Києва об`єктів нерухомості : підвальні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) та АДРЕСА_2 (група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) - надалі за текстом - спірне майно). Так, на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 включені до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковим номером 580 та 581 відповідно додатку № 7 вказаного рішення, а отже належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказані будинки віднесено до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та віднесено його до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 № 50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування» об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, що перебувають у сфері управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, в тому числі спірне майно. В той же час органом досудового розслідування встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Франчук З.А. державного підприємства «СЕТАМ» прийнято рішення від 09.06.2016 № 29965871 про державну реєстрацію права власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літера А) загальною площею 157,8 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) за ОСОБА_3 на підставі його заяви про державу реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016 за реєстраційним номером 17178350. Крім того, вказаним державним реєстратором прийнято рішення від 09.06.2016 № 29968419 про державну реєстрацію права власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153, що розташовані по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) за ОСОБА_3 на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016 за реєстраційним номером 17178082, яку подав ОСОБА_3 . Надалі, ОСОБА_3 , на підставі договорів купівлі-продажу від 09.06.2016, зареєстрованих за № 1675 та № 1676, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельніченко М.І., спірне майно відчужив на користь ОСОБА_2 (рішення про право власності від 12.06.2016, індексний номер 30013199 та 30013186). На момент подачі позовної заяви об`єкти нерухомості - група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літера А) загальною площею 157,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) та група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153, що розташовані по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 . Зазначено, що відчуження комунального майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному законодавчими актами. Однак, право власності територіальної громади перейшло спочатку до ОСОБА_3 в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури, та в подальшому перепродане відповідачу. А відтак, спірне майно незаконно вибуло із комунальної власності, а тому підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на користь Київської міської ради, у зв`язку з чим КМП № 7 в інтересах КМР звернулась з даним позовом до суду.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Витребувано від ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (місцезнаходження за адресою: 01001, м.Київ, вул.Хрещатик, буд.36; ) групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 157,8 кв.м., вартістю 149 814,00 грн., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Витребувано від ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (місцезнаходження за адресою: 01001, м.Київ, вул.Хрещатик, буд.36; ) групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153 кв.м., вартістю 145 266,00 грн., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Київської місцевої прокуратури (місцезнаходження за адресою: 03150, м.Київ, вул.Предславинська, буд.45/9; ) судовий збір в розмірі 4 426,2 грн. (чотири тисячі чотириста двадцять шість гривень 20 коп.).

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся безпосередньо до апеляційного суду 16.07.2021 року з апеляційною скаргою, також з аналогічною за змістом апеляційною скаргою звернувся 19.07.2021 через суд першої інстанції.

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні обставинам справи.

Вказує, що суд не з`ясував ряд обставин та надав неправильну оцінку, щодо того, чи наділений прокурор правом звертатися до суду з позов в цивільному процесі щодо захисту інтересів територіальної громади в особі Київської міської ради. Так як, необхідність обґрунтування прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, шляхом зазначення та доведення відсутності органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у відповідній сфері, або неналежного виконання таким органом своїх повноважень, є обов`язковою умовою для виникнення у прокурора права на звернення до суду в інтересах держави.

Також звертає увагу на те, що витребувати майно з чужого незаконного володіння може тільки законний власник майна, однак матеріалах справи відсутні докази того, що Київська міська рада була раніше власником спірного майна. Таким чином, скаржник вважає, що позивач не довів наявності усіх елементів для віндикації спірного майна. Перш за все не довів те, що є, чи був власником майна.

Зазначає, що задовольняючи позовну заяву про витребування у ОСОБА_2 нерухомого майна у комунальну власність, суд повинен був встановити факт, підтверджений належними доказами, належності нерухомого майна Київській міській раді (до комунальної власності), однак право комунальної власності на дані об`єкт нерухомого майна ніколи не було зареєстровано за Київською міською радою. Тому у районного суду були відсутні підстави стверджувати, що спірне майно було комунальною власністю, а не державною, якщо право власності до 2013 року на спірні об`єкти нерухомого майна ніколи не були зареєстровані.

Звертає увагу на те, що районний суд не міг робити висновки щодо належності майна на праві власності у даній справі, оскільки до предмету даного спору не входять вимоги щодо визнання права власності на спірні об`єкти.

Посилається на правові висновки у постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року у справі № 904/4573/16; на постанову Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №645/4220/16-ц; на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц; на постанову ВПВС від 04.07.2018 р. у справі №653/1096/16-ц.

10 вересня 2021 року від Київської міської прокуратируи надійшов відзив на апеляційну скаргу, обґрунтований тим, що доводи апеляційних скарг є безпідставними та необґрунтованими так як у позовній заяві обґрунтовано місцевою прокуратурою в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора. Судом першої інстанції було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми чинного законодавства, у зв`язку з чим, правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення Подільського районного суду м. Києва від 08.02.2021 - відсутні.

З врахуванням вищезазначеного просить суд оскаржуване рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року залишити без змін, апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, що викладені в ній.

Прокурор Корж О.А. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги, просила рішення суду залишити без змні.

Представник КМР в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений.

Представник третьої особи-Подільської РДА у м.Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О., третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до апеляцінйого суду також не з`явились, про розгляд справи повдіомлені.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 Цивільного кодексу України.

Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено ст. 182 ЦК України.

У ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» міститься перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав, але в даному випадку право комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано та у Київської міської ради відсутній відповідний правовстановлюючий документ.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

Задовольняючи позов, суд вважав встанволеними такі обставини:

Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000194, досудове розслідування у якому було розпочато 13.10.2016 р. Подільським УП ГУ НП в місті Києві за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 КК України, за фактом того, що група невідомих осіб шахрайським шляхом заволоділа підвальними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 (приміщення 1,2, 7, 8) та АДРЕСА_2 (приміщення 1, 2 , 7, 8 ), котрі перебувають у комунальній власності.

В межах даного кримінального провадження 31.10.2016 р. було розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст.365-2 ч.3 КК України, за фактом того, що державний реєстратор ДП «Сетам» Франчик Зоя Андріївна без правовстановлюючих документів вчинила реєстраційну дію - зареєструвала право власності на об`єкти нерухомого майна комунальної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, досудовим розслідуванням встановлено факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Києва спірного майна - підвальних приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (приміщення 1,2, 7, 8) та за адресою: АДРЕСА_2 (приміщення 1, 2 , 7, 8 ) .

Як вбачається з доводів позову, про порушення майнових прав територіальної громади стало відомо 12.09.2016 р. при здійсненні співробітниками КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» комісійного обстеження, в результаті якого виявлено заміну дверних замків на приміщеннях, про що ними складено відповідні акти.

На підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковим номером 580 та 581 відповідно додатку № 7 вказаного рішення, а отже належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказані будинки віднесено до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (додаток № 7).

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та віднесено його до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 № 50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування» об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, що перебувають у сфері управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, в тому числі нежилі приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (додаток до розпорядження).

В той же час встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Франчук З.А. державного підприємства «СЕТАМ» прийнято рішення від 09.06.2016 № 29965871 про державну реєстрацію права власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літера А) загальною площею 157,8 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) за ОСОБА_3 на підставі його заяви про державу реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016 за реєстраційним номером 17178350.

Крім того, вказаним державним реєстратором прийнято рішення від 09.06.2016 року № 29968419 про державну реєстрацію права власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153 кв. м., що розташовані по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) за ОСОБА_3 на підставі заяви про державу реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016 за реєстраційним номером 17178082, яку подав ОСОБА_3 .

Згідно договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельніченко М.І. 09.06.2016 р., ОСОБА_3 , спірне майно відчужив на користь ОСОБА_2 , за якою на час звернення до суду з позовом - право власності та спірне майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується вказаними копіями договорів та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №№ 71976013, 71976307 (а.с. 10-19).

Як вбачається з копій реєстраційних справ на спірне майно, державна реєстрація права власності, здійснена державним реєстратором ДП «СЕТАМ» Франчик З.А., відносно якої здійснювалось досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні, від 08 червня 2016 р. за ОСОБА_3 відбулась на підставі технічного паспорту та листа-повідомлення Київського міського бюро технічної інвентаризації щодо кожного спірного об`єкту нерухомого майна, що підтверджується такими копіями в матеріалах справи.

При цьому, лист - підтвердження БТІ, як № 7309, так і № 7310 від 08.06.2016 р. стосується інформації щодо відсутності зареєстрованого права власності на спірні об`єкти нерухомого майна.

Згідно інформаційної довідки з ДРРП № 71976307 від 01.11.2016 р. право власності за ОСОБА_3 08.06.2016 р. на спірне нерухоме майно зареєстровано на підставі довідок № 3, 4, виданих 23.05.2016 р. ТОВ «Проектант», технічних паспортів ТОВ «Проектант» (підстава виникнення права власності).

При цьому, довідки № 3, 4 виданої 23.05.2016 р. ТОВ «Проектант» відсутні в копіях реєстраційних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, що діяла на момент державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно (редакція Закону від 01.01.2016) перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, станом на час державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно, діяла редакція Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 (надалі за текстом - Порядок № 1127).

З огляду на рік забудови спірних приміщень - 1954 рік, державна реєстрація права власності на такі будівлі мала відбуватись по спрощеній системі такої реєстрації, що передбачалось п. п. 41, 42 Порядку № 1127, якими передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 р.); 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки); 4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності); Для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

При цьому, з огляду на те, що п. 42 Порядку № 1127 передбачалось здійснення державної реєстрації права власності виключно на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., зважаючи, що спірні об`єкти нерухомого майна є нежитлові приміщення, побудовані до 05 серпня 1992 року, то в даному випадку державний реєстратор мав застосувати п. 41 вказаного Порядку.

Тобто, для проведення належної державної реєстрації права власності на подібні нежитлові будівлі, державному реєстратору мало бути подано, окрім технічного паспорту, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси або надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна.

Так, згідно копій реєстраційних справ - належного документа для проведення державної реєстрації права власності надано не було, а відтак, державний реєстратор мав відмовити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження).

Крім того, ст. 34 вказаного Закону (в редакції від 01.01.2016) передбачалась плата за проведення державної реєстрації прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав та надання інформації з Державного реєстру прав.

Держана реєстрація права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_3 відбувалась в строк 2 робочі дні.

Так, згідно п. 3 ч. 1 вказаної статті, на час виникнення права власності ОСОБА_3 , за державну реєстрацію прав справлявся адміністративний збір у такому розмірі, зокрема, за державну реєстрацію права власності (крім випадків державної реєстрації права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс) у строк 2 робочі дні - 1 мінімальна заробітна плата.

Згідно реєстраційних справ, копії яких містяться в матеріалах справи, - жодного адміністративного збору ОСОБА_3 не сплачував, та жодних документів про оплату таких зборів реєстраційна справа не містить.

Крім того, як вбачається з протоколу допиту свідка ОСОБА_3 він повідомив, що ніколи не набував у власність спірні об`єкти нерухомості, розташовані по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 , а також не відчужував згадані об`єкти на користь ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 13.09.2017 р. у справі № 761/22386/17 угоду про визнання винуватості від 22.06.2017 р., що укладена у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0002200 від 23.05.2017 р. між ОСОБА_5 та прокурором - затверджено; ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, за який призначено покарання у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з проведенням державної реєстрації прав на нерухоме майно, строком на 3 роки; на підставі ст. 75,76 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо вона протягом іспитового строку - 3 (трьох) років не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки.

Вказаним Вироком встановлено, що 08.06.2016, приблизно о 14 годині 40 хвилин, за адресою: АДРЕСА_6, обвинувачена ОСОБА_5 , виконуючи згадані свої службові обов`язки, при зверненні до неї однієї з невстановлених осіб, які мали умисел на заволодіння нежилим приміщенням комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 (приміщення 1, 2 , 7, 8 ) та АДРЕСА_2 (приміщення 1, 2 , 7, 8 ), для реалізації якого необхідно було внести відповідні відомості до реєстру прав на нерухоме майно, отримала від цієї особи копії особистих документів іншої фізичної особи та ряд документів, які згідно законодавства не можуть бути підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно.

В подальшому, 09.06.2016, в денний час доби, обвинувачена ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, всупереч Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постанови КМУ "Про порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не отримавши необхідних документів для проведення державної реєстрації, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, після чого роздрукувала вказані рішення за №29965871 та №29968419 від 09.06.2016, що призвело до вибуття групи нежитлових приміщень № 1, 2, 7, 8 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 157,8 кв.м. вартістю 1 329 476 грн. та групи нежитлових приміщень № 1, 2, 7, 8 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 153 кв.м. вартістю 1 289 035 грн., з власності територіальної громади міста Києва у приватну власність окремої фізичної особи, завдавши матеріальних збитків на загальну суму 2 618 511 грн., які більш ніж у двісті п`ятдесят разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є тяжкими наслідками.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_5 своїми діями, які виразилися у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки громадським інтересам, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому суд виходив з того, що доводи прокурора є доведеними, судом встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне нерухоме майно у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі ( ОСОБА_2 ) не мають законних прав розпоряджатися таким майном.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Витребування спірного майна на користь позивача (КМР) відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

Районний суд встановив, що витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 є єдиним вірним та дієвим способом захисту порушеного права позивача на майно, адже відповідно до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна..

Право власності територіальної громади перейшло до ОСОБА_3 , а в подальшому до відповідача в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури.

Оскільки відчуження спірного нерухомого майна, відбулось поза волею та без участі дійсного власника майна - територіальної громади, а тому спірні нежитлові приміщення були відчужені особою, яка не мала права на її відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна.

Таким чином, право комунальної власності на спірне нерухоме майно не припинялось.

Тобто, підвальні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) та АДРЕСА_2 (група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А), є комунальною власністю та належать територіальній громаді міста в особі Київської міської ради, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади м. Києва на вказане майно не припинялося, а ОСОБА_3 , з подальшим відчуженням відповідачу не набув права власності на майно у встановленому законом порядку.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до правової позиції, викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Враховуючи наведені норми, та встановивши вибуття спірних приміщень з комунальної власності поза волею власника, суд дійшов висновку, щодо обгрунтованості та доведеності заявленого позову.

Крім того, суд надав оцінку пропорційності інтересів держави, яка витребовує вказане майно та права власності відповідача, у якої витребовується майно, та дійшов висновку, що за обставинами даної справи таке втручання є пропорційним.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини, які суд вважав ввстановленими є доведеними. а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону.

Доводи відповідача про відсутність підстав для звернення прокурора з позовом є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 3 ст. 56 ЦПК України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «Інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Отже, наведені вище норми законодавства та рішення Конституційного Суду України надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти відповідно до закону. Згідно зі ст. 131-1 Конституції України ст. ст. 1, 2, 23 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено повноваження з представництва інтересів держави в суді, а відтак і обов`язок звертатись до суду з позовом у разі, якщо відповідний орган не вживає або неналежно вживає заходи з метою, щоб інтереси держави не залишились незахищеними.

Згідно з ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Частиною 1 ст. 18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної політики та гарантії місцевого самоврядування.

Згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 цього Закону питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ст. 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо якого від імені територіальної громади виконує відповідна рада.

Тобто економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування.

Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, беззаперечно становить інтерес держави.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 дійшов висновку, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача - місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються.

Таким чином, у даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, відповідач набув у володіння нерухоме майно територіальної громади м. Києва, при цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці.

Порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Звернення прокурора до суду, у даному випадку, спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - повернення значній кількості громадян, які становлять територіальну громаду м. Києва, комунального майна, яке було незаконно відчужено.

Верховний Суд у своїй постанові від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16 зазначив, що правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний (публічний) інтерес та спрямовані на задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності.

Беручи до уваги, що передбачений законом порядок відчуження комунального майна дотримано не було, а територіальна громада м. Києва взагалі не була учасником правовідносин з приводу його відчуження і кошти за проданий об`єкт нерухомості не отримувала, необхідність захисту порушеного права є очевидною, оскільки правовідносини, пов`язані із вибуттям комунального майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а дії відповідача щодо набуття цього майна у власність на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 , який не мав права розпоряджатись цим майном, такому суспільному інтересу не відповідають.

Слід зазначити, що у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив позицію, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, в таких випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

Оскільки у даному випадку виникла необхідність захисту інтересів держави, місцева прокуратура (Подільська окружна прокуратура м. Києва) у 30.12 2016 звернулась з даним позовом до суду.

На території міста Києва правомочності власника нерухомого майна від імені територіальної громади здійснює Київська міська рада.

Відповідно до ст. 18-2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

За змістом ст. 13 Конституції України та ст. 319 ЦК України - власність зобов`язує.

Таким чином, Київрада як власник зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреним їй комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення іншими особами права власності територіальної громади - невідкладно реагувати.

Київська міська рада будучи обізнаною про порушення її інтересів, не відреагувала на порушення її прав та інтересів та не зважила на незаконну реєстрацію майна за відповідачем.

Про те, що Київській міській раді було відомо про порушення її інтересів свідчить також лист місцевої прокуратури від 17.11.2016 про те, що триває досудове розслідування щодо факту вибуття спірних приміщень з комунальної власності.

Спірне майно з 08.06.2016 перебуває у власності інших осіб, проте жодних заходів Київською міською радою щодо захисту інтересів територіальної громади міста не вжито.

Тобто, Київська міська рада, у даному випадку, незважаючи у тому числі на відкритість та загальну доступність даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформацію місцевої прокуратури, не відреагувала на факт заволодіння її майно та не звернулась до суду щодо захисту порушеного права, при цьому маючи таку можливість не реалізувала її.

Нездійснення захисту Київською міською радою виявляється в усвідомленій пасивній поведінці та невжитті заходів реагування щодо повернення спірного нерухомого майна, негативно впливає на матеріальну

основу територіальної громади Таким чином, хоча Київрадою і усвідомлювались порушення інтересів держави і вона має відповідні повноваження для їх захисту, до суду за захистом цих прав вона не зверталась, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» стало підставою для звернення прокурора з відповідним позовом до суду.

Крім того, на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київської місцевою прокуратурою № 7 повідомлено Київську міську раду про намір звернутися до суду з указаним позовом. На підставі ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київською місцевою прокуратурою № 7 повідомлено Київську міську раду про звернення до суду з вказаним позовом (а.с. 78 т. 1)

З урахуванням вищезазначеного законодавства, порушення інтересів територіальної громади співпадає з порушенням інтересів держави, а прокурор в силу вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наділений правом захищати вказані інтереси, якщо їх захист не здійснює орган місцевого самоврядування, тому у Київської місцевої прокуратури № 7 були підстави для вжиття представницьких заходів.

Таким чином, прокурор зобов`язаний був вжити заходи, спрямовані на те, щоб інтереси держави не залишились незахищеними. Адже тривале зволікання з боку Київської міської ради щодо повернення комунального майна, могло призвести до подальшого його неодноразового відчуження.

Така ж позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Доводи скаржника про недоведеність прокурором права комунальної власності на спірні приміщення, та доводи про відсутність реєстрації такого права, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до статті 15 Житлового кодексу УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради, видача ордерів на жиле приміщення.

Судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення не приватизовувались, що підтверджено листом департаменту комунальної власності м. Києва від 23.11.2016 року та листом КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва від 03 жовтня 2016 року.

На підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва за порядковим номером 580 та 581 відповідно до додатку №7 вказаного рішення, а отже належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказані будинки віднесено до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та віднесено його до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 № 50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування» об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, що перебувають у сфері управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, в тому числі нежилі приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Рішення Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 є належним доказом права комунальної власності на спірні нежитлові приміщення. При цьому судом апеляційної інстанції враховано положення статті 220 ЦК України, а також те, що законодавство України, чинне на момент виникнення права власності територіальної громади на спірне нерухоме майно, не передбачало обов`язкової реєстрації цього права та виникнення права з моменту такої реєстрації, тому відсутність державної реєстрації права у цьому випадку не впливає на правовий статус зазначених об`єктів нерухомості.

Доводи скарг про те, що суд не мав права робити висновки щодо права власності, оскільки такі вимоги прокурором не заявлялись, колегія суддів не приймає, оскільки за позовами про повернення (витребування) майна, обставина належності такого майна позивачу встановлюється як така, що має правове значення для вирішення спору і тому заявлення окремої самостійної позовної вимоги про визнання права власності не потрібно.

Посилання на правові висновки у постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року у справі № 904/4573/16; на постанову Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №645/4220/16-ц; на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц; на постанову ВПВС від 04.07.2018 р. у справі №653/1096/16-ц., колегія суддів відхиляє, оскільки обставини в даій справі є відмінними від обставин встанволених у наведених постановах, а суд вірно застосував актуальну практику Верховного Суду на яку зробив відповідне посилання.

Задовольняючи позов районний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, обґрунтовано виходив із того, що відповідно до вироку Шевченківського районного суду міста Києва від 13.09.2017 р. реєстратор Франчик З.А. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що призвело до вибуття групи нежитлових приміщень № 1, 2, 7, 8 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 157,8 кв.м. вартістю 1 329 476 грн. та групи нежитлових приміщень № 1, 2, 7, 8 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 153 кв.м. , з власності територіальної громади міста Києва у приватну власність окремої фізичної особи ОСОБА_3 , який набув право власності на спірне нерухоме майно у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі ( ОСОБА_2 ) не були власниками спірного нерухомого майна і не мають законних прав розпоряджатися таким майном.

Погоджуючись з висновками суду, щодо пропорційного втручання держави в право власності відповідача, колегія суду виходить також з того, що дата реєстрації переходу права власності до ОСОБА_3 на спірні приміщення і дата придбання цих приміщень відповідачкою співпадає, що свідчить про те, що проявивши розумну обачність відповідачка мала можливість перевірити підстави набуття такого права власності ОСОБА_3 та перевірити волю останнього на відчуження майна в день набуття права власності та уникнути негативних ризіків.

Також суд вірно зазначив, що кошти, які відповідач витратила на придбання спірного майна вона має право повернути від особи, якій вона їх заплатила, укладаючи договір купівлі-продажу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Інші доводи скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення поданих ідентичних за змістом скарг.

Враховуючи, те що апеляційні скарги залишаються без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.І. Шкоріна