ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» серпня 2021 року

м. Харків

справа № 953/7213/21

провадження № 22ц/818/4165/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Колосовської А. Р.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представниця позивачів ОСОБА_4 ,

відповідачі ОСОБА_5 , представник відповідачки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року в складі судді Лях М.Ю.

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що після скоєння 08 березня 2019 року кримінального правопорушення та розуміння того, що протиправні діяння ОСОБА_5 мають летальні наслідки, остання одразу ж за один день зробила відчуження усього свого майна.

Зазначили, що якщо не вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, то майно, яке де факто належить ОСОБА_5 буде відчужено повторно та вона введе у правочин так званого добросовісного набувача, таким чином виконання рішень суду буде неможливим, а винна особа ОСОБА_5 не понесе законного покарання.

Просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно: гаражний бокс, площею 19,7 кв м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; трикімнатну квартиру, площею 66 кв м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку, площею 0,15 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження наступного нерухомого майна, що є предметом позову, а саме: гаражного боксу (19,7 кв м), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; трикімнатної квартири (66 кв м), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; земельної ділянки (0,15 га), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 до розгляду справи по суті; у задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_5 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що предметом позовних вимог є визнання недійсними правочинів, згідно яких її майно перейшло у власність третіх осіб, при цьому у предметі позову відсутні будь-які грошові вимоги. Вважала, що обраний позивачами спосіб забезпечення позову не є співмірним з предметом спору, оскільки невжиття таких заходів забезпечення позову як заборона на відчуження майна в межах даної справи жодним чином не вплине на виконання можливого рішення суду та не утруднить його виконання. Також до суду не надано жодного доказу реальної загрози невиконання чи можливого утруднення виконання майбутнього рішення у цій справі.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вжиття заходів забезпечення позову є вмотивованим, співмірним із заявленими позивачами вимогами та не порушує прав відповідачів на володіння та користування спірним майном.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними, в якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 березня 2019 року, серія та номер 434, посвідчений приватним нотаріусом Маслак Н.В., за яким ОСОБА_5 продала ОСОБА_8 гаражний бокс, площею 19,7 кв м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію № 46004157 від 18 березня 2019 року; визнати недійсним договір дарування від 18 березня 2019 року, серія та номер 348, посвідчений приватним нотаріусом Скорбач Я.С., за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_7 (сину) ѕ частки трикімнатної квартири площею 66 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та скасувати рішення про державну реєстрацію № 46011863 від 18 березня 2019 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 березня 2019 року, серія та номер 431, посвідчений приватним нотаріусом Маслак Н.В., за яким ОСОБА_5 продала ОСОБА_8 двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та скасувати рішення про державну реєстрацію № 46003448 від 18 березня 2019 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12 березня 2019 року, серія та номер 152, посвідчений приватним нотаріусом Тимченко Т.В., за яким ОСОБА_5 продала ОСОБА_9 земельну ділянку, площею 0,15 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 та скасувати рішення про державну реєстрацію № 45907218 від 12 березня 2019 року; вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року відкрито провадження у справі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилалися на те, що 08 березня 2019 року ОСОБА_5 , керуючи належним їй технічно справним автомобілем марки TOYOTA AVALON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , наближаючись до регульованого світлофорами пішохідного переходу, не зважаючи на червоний сигнал світлофора для неї, не зменшила швидкості руху і не зупинилася та скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перетинав проїзну частину по регульованому світлофором, дорожніми знаками та дорожньою розміткою-пішохідному переходу на зелений сигнал світлофора.

Зазначили, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 97 від 18 листопада 2019 року були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, що потягли його смерть. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер.

Вказали, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова знаходиться кримінальна справа № 639/1817/20 з розгляду обвинувального акту про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, кримінальне провадження № 0000331 від 08 березня 2019 року.

Посилалися на те, що їх визнано потерпілими у кримінальному провадженні № 0000331 від 08 березня 2019 року.

Зазначили, що відповідно до декларацій за 2016-2018 роки ОСОБА_5 належить наступне майно: гаражний бокс (19,7 кв м), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; ѕ частини трикімнатної квартири ( АДРЕСА_5 ; двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; земельна ділянка (0,15 га), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Вказали, що в подальшому ОСОБА_5 почала позбавлятися належного їй майна та майже за один день зробила відчуження чотирьох об`єктів нерухомості на різних людей.

У червні 2019 року в рамках кримінального провадження потерпілими заявлено цивільний позов на загальну суму 4 103 411,56 грн.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вважали, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Пунктом 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, як наслідок - ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Предметом спору у даній справі є визнання недійсними договору купівлі-продажу від 18 березня 2019 року та скасування рішення про державну реєстрацію № 46004157 від 18 березня 2019 року, договору дарування від 18 березня 2019 року та скасування рішення про державну реєстрацію № 46011863 від 18 березня 2019 року, договору купівлі-продажу від 18 березня 2019 року та скасування рішення про державну реєстрацію № 46003448 від 18 березня 2019 року; договору купівлі-продажу від 12 березня 2019 року та скасування рішення про державну реєстрацію № 45907218 від 12 березня 2019 року.

Надані матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що на наступний день після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на якого ОСОБА_5 скоїла наїзд, через чотири дні вона уклала ці договори за довіреністю, яку оформила на сина та матір. В кримінальному провадженні заявлено цивільний позов на суму 4 103 411, 56 грн.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 вважав, що, забезпечуючи позов, суд першої інстанції порушив принцип співмірності. Також, пояснив, що сума цивільного позову йому невідома.

В свою чергу позивачі та їх представниця наполягали на залишенні ухвали без змін, посилаючись на те, що в разі не забезпечення позову до розгляду справи по суті, зазначене майно буде реалізовано. В разі задоволення позову, це майно знову буде належати ОСОБА_5 , а позивачі зможуть задовольнити свої позовні вимоги. Також, акцентувала увагу суду на швидкість, з якою ОСОБА_5 позбулася майна, а також на те, що ѕ частки трикімнатної квартири площею 66 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 вона подарувала близькому родичу сину.

Враховуючи обставини справи, а також ті негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття заходів забезпечення позову, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно обрав такий захід як заборона на відчуження нерухомого майна, який забезпечать дотримання гарантованих Конституцією та законами України прав та законних інтересів всіх зацікавлених осіб, недопущення порушення прав третіх осіб на час розгляду справи по суті та слугуватиме ефективним засобом забезпечення позову.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 01 вересня 2021 року.