КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 378/221/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11334/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 28 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Марущак Н.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в майні подружжя, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати житловий будинок та земельні ділянки кадастровий номер :01:012:0038 і кадастровий номер :01:012:0039, розташовані по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку визначення частки в майні подружжя на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:012: 0038, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2485 га та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:012:0039, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 0,513 га за тією ж адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що 18 грудня 2019 року Ставищенським районним судом Київської області шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було розірвано. У період шлюбу 21 грудня 2012 року вона надала нотаріально посвідчену згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою:АДРЕСА_1 та земельних ділянок за цією ж адресою за спільні кошти подружжя для подальшого використання в інтересах сім`ї. Цього ж дня 21 грудня 2012 року було укладено договір, за яким ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали (передали у власність), а ОСОБА_1 купив (прийняв у власність) вказаний житловий будинок, та дві земельні ділянки за вказаною адресою. Зазначала, що відповідач, на якого оформлено земельні ділянки та договір купівлі-продажу житлового будинку, не звертався до реєстратора КП КОР «Південне БТІ», яке до 01 січня 2013 року здійснювало реєстрацію в реєстрі прав власності на нерухоме майно, або згодом до реєстраційної служби для вирішення питання реєстрації спірного нерухомого майна. ОСОБА_1 ухиляється від вчинення дій, направлених на реєстрацію права власності, а вона позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу спірного майна. Вказувала, що право власності на зазначені об`єкти відповідачем не було зареєстровано, тому право власності зареєстровано за продавцями. Відповідач уникає подання договорів купівлі-продажу нерухомого майна на державну реєстрацію, яке було придбано у спільну сумісну власність подружжя для унеможливлення звернення за визначенням частки в майні подружжя (а.с. 2-9).

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 28 травня 2021 року вказану позовну заяву задоволено. Визнано житловий будинок та земельні ділянки кадастровий номер :01:012:0038 і кадастровий номер :01:012:0039, розташовані по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 (одну другу) частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки кадастровий номер :01:012:0038, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2485 га, розташованої по АДРЕСА_1 ; 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки кадастровий номер :01:012:0039, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 0,513 га, розташованої по АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 (одну другу) частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки кадастровий номер :01:012:0038, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2485 га, розташованої по АДРЕСА_1 ; 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки кадастровий номер :01:012:0039, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 0,513 га, розташованої по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 458 (чотириста п`ятдесят вісім) гривень 40 копійок. Повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору в сумі 458 (чотириста п`ятдесят вісім) гривень 40 копійок, сплачених по квитанції № 22 від 25 березня 2021 року (а.с. 101-102).

Не погодившись з рішенням районного суду, 29 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким залишити позовні вимоги без задоволення (а.с. 118-121).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, а рішення не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначав, що справа була вирішена без його участі, оскільки його не було повідомлено належним чином про розгляд справи. Ознайомившись зі змістом оскаржуваного рішення виявив, що у рішенні зазначено нібито він подавав заяву, якою визнав позовні вимоги. Проте такої заяви в суді першої інстанції не писав та не подавав. Ознайомившись з матеріалами справи виявив, що наявна телефонограма про те, що його повідомлено про розгляд справи та що він визнає позовні вимоги. Проте дзвінків від суду не отримував. Вказував, що спірне нерухоме майно, яке було визнано спільною сумісною власністю подружжя, було придбано ним за особисті кошти. Зазначав, що колишня дружина за весь період шлюбу та до цього ніде не працювала, коштів від інших джерел не мала.

ОСОБА_2 направила до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу в частині відмови у позові залишити без задоволення. Посилалася на те, що відповідачем на підтвердження обставин, вказаних в апеляційній скарзі, не надано достатніх доказів та не доведено факту придбання спірного майна за кошти, які належали йому особисто (а.с. 147-157).

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Юхименко І.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначену ними адресу, тобто належним чином, про що у справі є докази. Відповідач ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення особисто про що є відмітка працівників пошти (а.с. 138-146).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що придбані сторонами у період шлюбу житловий будинок та земельні ділянки є їх спільною сумісною власністю, тому їх частки є рівними і за кожною із сторін слід визнати право власності на 1/2 частину вказаного майна.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14 вересня 2011 року по 18 грудня 2019 року перебували в шлюбі (а.с. 11).

21 грудня 2012 року державним нотаріусом Ставищенської районної державної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. було посвідчено заяву ОСОБА_2 , яка надала згоду чоловіку ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , та земельних ділянок за цією ж адресою. У заяві зазначено, що кошти, за які купується будинок та земельні ділянки є спільною власністю подружжя для подальшого використання в інтересах сім`ї (а.с. 16).

21 грудня 2012 року між ОСОБА_4 (який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ) та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Ставищенської районної державної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. за № 2764, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 купивжитловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 64-65).

Також 21 грудня 2012 року між ОСОБА_4 (який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Ставищенської районної державної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. за № 2766, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 купив земельні ділянки кадастровий номер :01:012:0038 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2485 га, і кадастровий номер :01:012:0039 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 0,513 га, розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 54-55).

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 18 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14 вересня 2011 року Виконкомом Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, актовий запис № 4, було розірвано (а.с. 11).

За змістом ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи положення вказаної статті, оскільки житловий будинок та земельні ділянки кадастровий номер :01:012:0038 та кадастровий номер :01:012:0039, розташовані по АДРЕСА_1 , набуті у власність відповідачем ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі з позивачкою, таке нерухоме майно належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя у рівних частках.

Письмових доказів, зокрема, шлюбного договору чи існування домовленості між подружжям щодо іншого визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна до суду не надано.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів перевірила доводи апелянта, що спірне нерухоме майно було придбано ним за особисті кошти, дослідила надані докази на підтвердження вказаної обставини та дійшла наступного висновку.

Як вказував відповідач, спірне нерухоме майно, яке було визнано спільною сумісною власністю подружжя, було придбано ним за особисті кошти, позивач за весь період шлюбу та до цього ніде не працювала, коштів від інших джерел не отримувала.

На підтвердження вказаних обставин відповідач надав до суду копію розписки ОСОБА_4 про отримання від ОСОБА_1 коштів 30 000,00 грн. (неякісна копія, нечитабельна), копію видаткового касового ордера № 34 від 04 лютого 2010 року про отримання ОСОБА_6 (мати відповідача) позики у розмірі 20 000,00 грн. від ПСП «Гейсиське» без зазначення цілі отримання позики, копію довідки про доходи ОСОБА_1 з січня 2011 року по жовтень 2019 року (а.с. 122-127).

Проте, такі докази, надані відповідачем до апеляційного суду, не дають підстав для висновку про набуття житлового будинку та земельних ділянок за особисті кошти відповідача, а тому не можуть бути визнані належними доказами, які б спростували презумпцію набуття подружжям спільного сумісного майна (житлового будинку та земельних ділянок) .

Крім того, у посвідченій 21 грудня 2012 року державним нотаріусом Ставищенської районної державної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. заяві ОСОБА_2 , яка була надана під час укладення ОСОБА_1 вищевказаних договорів купівлі-продажу, зазначено, що кошти, за які купується будинок та земельні ділянки, є спільною власністю подружжя (а.с. 16).

Отже, відповідачем не надано об`єктивних доказів, щожитловий будинок та земельні ділянки набуті ним за кошти, які належали йому особисто, та не спростував правового режиму спільного сумісного майнаподружжя на спірне майно.

Установивши, що житловий будинок та земельні ділянки кадастровий номер :01:012:0038 і кадастровий номер :01:012:0039, розташовані по АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що їх частки є рівними, тому за кожною із сторін слід визнати право власності на 1/2 частину вказаного майна.

При цьому колегія суддів погодилася з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно послався у рішенні, що відповідач позов визнає, оскільки таких заяв про визнання позову по суті справи або окремої письмової заяви він не подавав, як це передбачено ч. 1 ст. 206 ЦПК України. Проте вказана помилка районного суду не впливає на правильність висновків суду по суті спору і може бути виправлена шляхом виключення вказаного висновку з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів перевірила доводи апелянта щодо неповідомлення його про розгляд справи та дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було направлено ОСОБА_1 повістку про виклик у судове засідання на 06 травня 2021 року та позовну заяву на адресу місця реєстрації, проте, конверт з вкладенням повернувся від ОСОБА_1 до суду у зв`язку з іншими причинами, що не дали змоги вручити відправлення (а.с. 75).

Розгляд справи було відкладено судом першої інстанції на 28 травня 2021 року у зв`язку з неналежним повідомленням відповідача про час та місце розгляду справи (а.с. 88).

У матеріалах справи міститься телефонограма, складена секретарем судового засідання Гончарук Ю.С., про повідомлення ОСОБА_1 про судове засідання, призначене на 28 травня 2021 року. Крім того, у телефонограмі зазначено, що ОСОБА_1 не може прибути у судове засідання та просив розглядати без його участі, а проти задоволення позовних вимог та визнання права власності на 1/2 майна за позивачем не заперечує (а.с. 91).

Відповідно до ч. 9 ст. 128 ЦПК України суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Вищезазначене свідчить, що районним судом вжиті усі належні заходи для сповіщення відповідача по справі і повідомлення телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (враховуючи неотримання відповідачем поштових повідомлень суду про що є відмітки працівників пошти) слід визнати належним сповіщенням відповідача про розгляд справи судом.

При цьому, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив посилання апелянта ОСОБА_1 , що він не пам`ятає дзвінків і повідомлень від суду, оскільки відповідач мав об`єктиву можливість спростувати висновки районного суду щодо повідомлення телефонограмою, звернувшись до оператора телефонного зв`язку і надавши до апеляційного суду роздруківку дзвінків за відповідну дату, коли судом здійснювалось таке повідомлення.

Таким чином, оскаржуване рішення районного суду слід змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок про визнання відповідачем ОСОБА_1 позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки (а.с. 117).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 28 травня 2021 року - змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок про визнання позову відповідачем ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Ставищенського районного суду Київської області від 28 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 03 вересня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова