Справа № 315/1900/20
Номер провадження № 2/315/102/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі головуючої: судді Телегуз С.М., за участю секретаря Дмитренко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за уточненою позовною заявою

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2020 року до суду звернувся представник: адвокат Сивоненко О.В. в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку за набувальною давністю.

17.02.2021 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху.

01.03.2021 року до суду звернувся представник: адвокат Сивоненко О.В. в інтересах ОСОБА_1 з заявою про усунення недоліків позовної заяви та з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку за набувальною давністю.

01.03.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання.

26.07.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви від 01.03.2021 року, зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача ОСОБА_4 , який за життя склав заповіт, яким належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 заповідав своїй сестрі - позивачу.

26.02.2010 року позивач звернулася до Гуляйпільської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті брата ОСОБА_4 , однак, нотаріусом було виявлено, що в реєстрі заборон нерухомого майна міститься заборона (арешт) на житловий будинок, накладена 30.01.1997 року на підставі ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21.09.1996 року, тому видачу свідоцтва про право на спадщину затримано до зняття арешту. Вказана ухвала винесена судом в рамках вжиття заходів забезпечення позову при розгляді справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна. 12 серпня 1997 року по справі ухвалено рішення, яке не оскаржувалось та набрало законної сили у 2008 році та виконане, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на спадкове майно.

28.07.2016 року позивач звернулася до Гуляйпільського районного суду з позовною заявою про зняття арешту та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Рішенням суду від 28.07.2016 року №315/85/16-ц знято арешт, який накладений на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та виключено з Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна запис про арешт житлового будинку.

14.02.2018 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєстроване за нею право власності на 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

І позивач і її брат у даному житловому будинку були зареєстровані та фактично проживали. Увесь цей час, тобто протягом більше ніж 20 років, позивач постійно проживала у будинку, користувалася ним, доглядала за братом, своєчасно сплачувала усі комунальні платежі та вважала, що будинок належить ОСОБА_4 в цілому. Тільки після смерті брата позивач дізналася про те, що останній мав судовий спір зі своєю тещею ОСОБА_5 щодо спірного будинку. Остання отримала рішення суду про визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку у порядку спадкування після смерті своєї дочки - дружини ОСОБА_4 , а під час розгляду справи про зняття арешту позивач дізналася, що ОСОБА_5 померла і спадкоємцями її майна є відповідачі по справі.

Відповідно до технічного паспорту інвентаризаційна вартість будинку становить 57593 грн., тому відповідно 1/4 частки - 14398,25 грн.

Власник 1/4 частки спірного житлового будинку помер більше ніж 11 років тому. Про її існування, а також про те, що вона володіла 1/4 частки спірного житлового будинку на підставі рішення суду позивач дізналася у грудні 2015 року. Вказане підтверджується матеріалами справи №315/85/16-ц та рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року.

Прохала визнати право власності ОСОБА_1 на 1/4 частки будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , інвентарною вартістю станом на 07.07.2010 року 14398,25 грн. за набувальною давністю.

В судове засідання позивач та її представник: адвокат Сивоненко О.В. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, 07.09.2021 року представник надав заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 11.06.2021 року надав заяву про визнання позову, прохав більше не повідомляти по судовій справі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 06.09.2021 року надала заяву про визнання позову, прохала справу розглянути у її відсутність.

Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Гуляйполе Запорізької області народилася позивач - ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 17.02.2015 року Гуляйпільським РС УДМС України в Запорізькій області, копією домової книги та копією витягу з Реєстру територіальної громади (а.с.4, 10, 11).

21.01.1989 року Виконкомом Гуляйпільської міської ради народних депутатів видано ОСОБА_4 свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.60).

12.08.1997 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №2-352/1997 поділено спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 (а.с.58-59).

17.07.2007 року брат позивача ОСОБА_4 склав заповіт, яким належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 заповів позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту (а.с.57).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією актового запису про смерть №198 від 27.01.2009 року (а.с.64) та копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.01.2009 року (а.с.71 зворот).

Відповідно до копії спадкової справи №250/2009 після ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцями останньої є її діти - відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину спірного будинку не отримували (а.с.69-84).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 19.02.2010 року (а.с.5).

28.07.2016 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/85/16-ц знято арешт, який накладений 24.05.2005 року за № 2000481 реєстратором: Гуляйпільська державна нотаріальна контора, на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виключено з Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна запис про арешт 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження ), що належить ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14-15).

14.02.2018 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, в порядку заміщення державного нотаріуса Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області, видано позивачу ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_4 на 3/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить спадкодавцю на підставі рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12.08.1997 року по справі №2-352/1997 (а.с.7).

Право власності позивача на 3/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано у встановленому порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.02.2018 року (а.с.16).

18.02.2019 року КП «Імпульс» Пологівської райради внесено зміни до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 щодо права власності ОСОБА_1 на 3/4 частки будинку (а.с.17-20).

Таким чином, судом встановлено, що позивач на час розгляду справи судом є власником 3/4 частини спірного будинку в порядку спадкування після свого брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а інша 1/4 частина спірного будинку належить ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцями якої є відповідачі у справі, які свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину спірного будинку не отримували.

Отже позивач більш ніж 20 років проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підтримує будинок у належному санітарному та естетичному стані, проводить у ньому поточні ремонти, користується комунальними послугами: електроенергією, газом, постачання холодної води,належно сплачує комунальні послуги, що підтверджується договорами та квитанціями про сплату (а.с.21-30).

Таким чином, судом встановлено, що позивач понад 20 років фактично користується та володіє домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , на час розгляду справи судом є власником 3/4 частини будинку в порядку спадкування після свого брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, остання наразі не має правової підстави для звернення до державного реєстратора з заявою про державну реєстрацію права власності на іншу 1/4 частку житлового будинку, власником якої є ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та спадкоємцями якої є відповідачі у справі, які свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину спірного будинку не отримували.

Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачає ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст.316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном та виключає наявність у володільця певних правових підстав користування майном (наприклад, ордеру, договору найму, тощо). Володіння має бути відкритим, очевидним для третіх осіб.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13 Постанови).

Як зазначено у п.6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає, хто є власником.

Проте, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач володіла будинком відкрито, оскільки є власником 3/4 частини будинку в порядку спадкування після свого брата ОСОБА_4 , а про власника іншої 1/4 частини - ОСОБА_6 остання дізналася лише у грудні 2015 року під час розгляду справи за її позовом про зняття арешту з будинку, оскільки вважала, що її брат володів будинком в цілому, так як останній заповідав їй весь будинок, в той час як власник іншої 1/4 частини будинку померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відповідачі у справі є спадкоємцями ОСОБА_6 , які свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину будинку не отримували.

Ознаки добросовісної поведінки особи, яка заволоділа чужим майном, містяться в ст.388 ЦК України. Заволодіння вважається добросовісним, коли особа на момент заволодіння, не знала і не могла знати про те, що заволодіння нею майном є незаконним. Добросовісне володіння це те, що засноване на щирому, хоча й помилковому уявленню володільця про право володіння. Володіння недобросовісне, як протилежність добросовісному, є володіння свідомо незаконне таке, що порушує чиє-небудь право.

Судом встановлено, що відповідачі визнали обставини справи, викладені позивачем у позові, визнали позов та його вимоги в повному обсязі та не заперечували проти його задоволення.

Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

А тому приймаючи до уваги визнання позову відповідачами та наявність для того законних підстав, а також те, що визнання позову не буде порушувати прав та інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації права власності (ч.1 п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-77, 81, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою м. Гуляйполе Запорізької області, РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , інвентарною вартістю станом на 07.07.2010 року 14398,25 грн., за набувальною давністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: С.М.Телегуз