Дата документу 16.08.2021 Справа № 334/9662/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/9662/18 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/2876/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Задачина Наталія Володимирівна, територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, Запорізька міська рада по Вознесенівському району як орган опіки та піклування, районна адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Задачина Наталія Володимирівна, територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що він, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у якому їх частки розподілялися наступним чином: ОСОБА_1 належало 23/50 частин, ОСОБА_5 - 18/50 частин, ОСОБА_6 - 9/50 частин.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, його похованням займався ОСОБА_5 .

У лютому 2016 року з технічного паспорту БТІ ОСОБА_1 на спірний будинок, при черговому зверненні до Запорізького міжміського БТІ, з розділу між співвласниками будинку був видалений ОСОБА_6 , якому на той час належали 9/50 частин та одночасно були внесені відомості про збільшення частки ОСОБА_5 з 18/50 частин до 27/50 частин, тобто на 9/50 частин ОСОБА_6

29 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 під час підписання плану розподілу земельної ділянки виникла суперечки, оскільки надана для узгодження схема, ділила ділянку під спірним будинком на дві частини, тобто без врахування інтересів третього співвласника ОСОБА_6 . В ході даної суперечки, позивач вперше ознайомився та отримав від ОСОБА_5 копію договору купівлі-продажу від 17 травня 2010 року, за яким ОСОБА_5 набув у власність 9/50 часток спірного будинку, власником яких до цього був ОСОБА_6 , інтереси якого представляла по довіреності ОСОБА_4 .

Відомості про точну дату смерті ОСОБА_6 , аби порівняти їх з датою укладання договору, ОСОБА_1 отримав тільки 09 серпня 2018 року, коли ознайомився з відповідями наданими на адвокатські запити ОСОБА_7 , де було зазначено, що похованням ОСОБА_6 , займався саме ОСОБА_5 .

Порівнявши дату смерті ОСОБА_6 з датою продажу ним своєї частки ОСОБА_5 , ОСОБА_1 прийшов до висновку, що договір укладений від імені ОСОБА_6 після його смерті, на підставі припиненої довіреності. Окрім того, під час укладання договору, ОСОБА_5 будучи обізнаним про смерть продавця, приховав даний факт від нотаріуса та представника продавця ОСОБА_4 , яка у тексті договору зробила заяву про відсутність у неї відомостей про смерть ОСОБА_6 .

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вважає, що оскаржуваним договором купівлі-продажу порушені його права співвласника спірного будинку, який у натурі між співвласниками не розділений, порядок користування не визначений, у зв`язку з чим постійно виникають суперечки та конфлікти. Окрім того, позивач посилається, що він як член територіальної громади та одночасно співвласник спірного будинку, претендує на викуп у територіальної громади відумерлої спадщини по смерті ОСОБА_6 , яка у незаконний спосіб оформлена за іншим співвласником.

Посилаючись на вищенаведене, ОСОБА_1 , просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 17 травня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.М. за реєстрованим номером 1922, за яким ОСОБА_5 набув у власність 9/50 частко житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких був ОСОБА_6 та застосувати наслідки його недійсності.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2020 року провадження у частині позовних вимог до ОСОБА_5 закрито у зв`язку зі смертю останнього.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року до участі у справі залучено ОСОБА_2 , яка є неповнолітньою в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_8 в якості співвідповідача та районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування та Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування в якості третіх осіб.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року позов ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_8 , треті особи: приватний нотаріус Задачина Н.В., територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, Запорізька міська рада по Вознесенівському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 9/50 частин житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17 травня 2010 року між ОСОБА_6 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , посвідчений Задачиною Н.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим номером 1922. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу 9/50 частин житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17 травня 2010 року між ОСОБА_6 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , посвідчений Задачиною Н.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим номером 1922, суд першої інстанції виходив з того, що на час посвідчення приватним нотаріусом вказаного договору власник частини спірного нерухомого майна ОСОБА_6 помер, тобто припинилася його цивільна дієздатність, та, відповідно представництво за довіреністю.

Залишаючи без задоволення вимогу ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції керувався наявністю визначеної законом процедури скасування права власності та відсутності спору з цього питання. Так, суд зазначив, що відповідно до абзацу другого ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 посилається на те, що в цьому спорі у позивача відсутні будь-які права та законні інтереси по відношенню до предмету спору. Висновок суду першої інстанції про те, що будинок на час укладення оскаржуваного договору перебував у спільній частковій власності свідчити про порушення прав та інтересів позивача, скаржник вважає безпідставним. Крім того, суд, відхиляючи їх доводи, послався на правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року (справа № 344/5437/17), провадження), яка не може враховуватись при розгляді цього спору, оскільки висновок Верховного суду спростовує доводи ОСОБА_2 . Вказаний висновок про те, що спільна часткова власність кожного із співвласників розповсюджується на усі об`єкти нерухомості у належних їм частках, і «частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле» - зроблений в контексті того, що при поданні позову про визнання права власності зокрема спільної часткової власності, судам не слід відразу проводити поділ цієї власності в натурі, і не слід відразу визначати, які самі об`єкти належать кожному із співвласників.

При цьому, законодавець наділив співвласника правом самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України). Велика палата Верховного суду у справі № 367/6231/16-ц від 15 січня 2020 року зазначила, що якщо нерухомість належить особі на праві спільної часткової власності, тобто правовстановлюючих документах визначені частки співвласників, то ця частка є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути продана без виділення в натурі, та згоди інших співвласників. Отже, факт перебування об`єкта нерухомості у спільній частковій власності на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу, не може самостійно беззаперечно свідчити про будь-яке порушення прав та законних інтересів Позивача, оскільки таке відчуження ніяк не вплинуло та не змінило прав останнього. ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зміна співвласника будинку на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу 9/50 частин, будь-яким чином вплинула на його особисті права та охоронювані інтереси, розмір ідеальної частки Позивача (23/50) в праві власності на спірний будинок з моменту укладення оскаржуваного договору - не зменшився і не змінився. Зміна співвласника будинку жодним чином не обмежувала та не обмежує ОСОБА_1 в свободі користування та розпорядження своєю ідеальною часткою, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість тверджень останнього стосовного порушення його прав. Крім того, частка ОСОБА_1 в спільній частковій власності в жодному разі також не може бути збільшена за рахунок відчуження 9/50 часток будинку, адже Позивач не є спадкоємцем після померлого ОСОБА_6 , спадщину не приймав, до нотаріуса не звертався, і жодні законні підстави претендувати на вказану частку у праві власності на будинок у нього відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він є членом територіальної громади м. Запоріжжя і, у випадку визнання правочину недійсним і визнання спадщини відумерлою, зможе набути право власності на вищезазначені 9/50 будинку, скаржник вважає безпідставними. Навіть у разі визнання спадщини після ОСОБА_6 відумерлою, ця обставина жодним чином не може вплинути на обсяг прав і обов`язків Позивача, оскільки така спадщина стане комунальною власністю територіальної громади м. Запоріжжя. Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради була залучена ОСОБА_1 до участі в справі в якості третьої особи, при цьому жодних самостійних вимог щодо предмета спору останньою заявлено не було. Особисто ОСОБА_1 , як член територіальної громади не може представляти її інтереси і жодною нормою законодавства України не передбачено право окремого громадянина діяти від імені та в інтересах територіальної громади.

Отже, самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права». Аналогічні правові позиції також були викладені Верховним судом України у справі № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, в постанові Великої палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц|14-75цс18, постановах Верховного Суду від 17 липня 2018 року по справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц). проте, суд першої інстанції, вирішуючи спір, не визначив, які саме конкретні права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 були реально порушені внаслідок укладення оскаржуваного договору, та в який конкретно спосіб вони будуть відповідно, захищені та відновлені шляхом задоволення позову та визнання договору недійсним.

Крім вищенаведеного, в апеляційній скарзі міститься посилання не обрання позивачем неналежного способу захисту, що відповідно до висновків Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 червня 2019 року (справа № 916/3156/17), від 21 листопада 2019 року (справа № 914/2376/18) від 19 лютого 2020 року (справа № 911/269/19) від 18 березня 2020 року (справа № 910/11655/18), від 02 квітня 2020 року (справа № 922/59/18)є достатньою та самостійною обставиною для відмови в позові. Так, визначивши предмет позову, як «визнання договору недійсним», ОСОБА_9 , в тексті поданої позовної заяви ( сторінка 5, абзац 4) в якості підстави заявлених позовних вимог посилається на 1 ст. 228 ЦК України.

Також, частково не погоджуючись із вищезазначеним рішенням в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні його вимог про застосування наслідків недійсності правочину та ухвалити нове рішення, яким в порядку застосування наслідків недійсності договору, скасувати право власності ОСОБА_5 на 9/50 частин житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 наявність визначеної абзацом другим ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» процедури державної реєстрації припинення права власності, не може бути підставою, для відмови у задоволенні позовних вимог, які засновані на положеннях статей 215 та 216 ЦК України. Суд першої інстанції не врахував положення Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 №1141. Згідно п.2 ч.6 вказаного положення, формування заяв у сфері державної реєстрації прав у базі даних заяв здійснюється шляхом внесення відомостей про заявника. Отже, навіть якщо припустити можливість застосування наслідків недійсності, шляхом скасування права власності безпосередньо у державному реєстрі, то з вищезазначеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 не може бути заявником такої реєстраційної дії у сфері державної реєстрації прав. Відповідно, суд, на думку скаржника, мав застосувати до спірних правовідносин положення п. 3 ч. 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ухвалити рішення суду про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зазначає про їх безпідставність. ОСОБА_1 посилається на ч.ч. 1,2 ст.358 ЦК України, якими визначений та встановлений порядок здійснення права спільної часткової власності. Зокрема, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Достеменно знаючи та розуміючи, що один із співвласників незаконно збільшив свою частку у спірному будинку, ОСОБА_1 вважає, що його майнове право на досягнення вище зазначених згоди та домовленості, є порушеним. Очевидна неправомірність зміни власника спірної частини будинку, яка належала ОСОБА_6 , порушує право ОСОБА_1 на досягнення згоди та домовленості з належними співвласниками, які б правомірно набули право власності на частку ОСОБА_6 . За таких обставин, позивач не може реалізувати на даний час право на досягнення згоди та домовленості з належними співвласниками, у зв`язку з неправомірною зміною співвласника однієї із часток спірного будинку, що раніше належала ОСОБА_6 . При цьому, тлумачення ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року (справа №344/5437/17) ОСОБА_1 вважає довільним та помилковим. Так, у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності, не стосується частки майна». Отже, належна ОСОБА_1 частина права на всю річ як єдине ціле, була предметом оскаржуваного договору, що дає йому законне право на його оскарження, хоча він і не був його стороною, але предметом договору було майно належне ОСОБА_1 , тим більше за умови відсутності юридичної визначеності в частині поділу спірного будинку у натурі або визначення порядку користування ним.

ОСОБА_1 вказує, що задоволення позову у даній справі дійсно не призведе до збільшення його частки у праві спільної часткової власності. Натомість, майновий інтерес ОСОБА_1 полягає у захисті та забезпеченні йому права на досягнення згоди та домовленості з належними співвласниками. Зазначене, буде запорукою досягнення згоди та домовленості, які будуть відповідати закону та будуть захищені від скасування, як таких, що мають дефект суб`єктного складу, що у свою чергу відповідатиме майновому інтересу ОСОБА_1 , як співвласника спірного будинку. Внаслідок дефектності суб`єктного складу співвласників на даний час, позивач ОСОБА_1 позбавлений права на досягнення згоди та домовленості з належними власниками, що гарантоване йому ч. 1 та ч. 2 ст. 358 ЦК України, з огляду на що, позивач не може реалізувати своє право на виділ у натурі своєї частки, що гарантоване йому ч. 4 ст.364 ЦК України, та право на продаж своєї частки сторонній особі, для чого потрібна згода співвласників, згідно ч.2 ст.362 ЦК України.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від учасників справи не надходило.

У відзиві, який надійшов на адресу апеляційного суду від Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району як органу опіки та піклування, останні просять розглядати справи за відсутності представника органу опіки та піклування, та ухвалити рішення з урахуванням інтересів ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 207-208).

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримала та просила задовольнити її з вищевказаних підстав. Проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 у судовому засіданні проти апеляційної ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 скарги заперечував, просив задолвьнит апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 202-206, 225-251), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Так, судом першої інстанції встановлено, визнається учасниками справи, та підтверджується матеріалам справи наступні обставини.

24 травня 2005 року на підставі договору дарування частини жилого будинку ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 3/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Корицьким Є.Д. за р.№2059 (т.1 а.с. 9- 10).

16 червня 2009 року, на підставі договору дарування частки жилого будинку ОСОБА_6 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , подарував ОСОБА_5 33/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Корицьким Є.Д. за р.№1657 (т.1 а.с.11-13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що складено відповідний актовий запис №6876 від 08 серпня 2009 року (т.1 а.с. 18).

Згідно відомостей Запорізької ритуальної служби замовником ритуальних послуг ОСОБА_6 значиться ОСОБА_5 (т.1 а.с. 19).

Спадкова справа після померлого ОСОБА_6 не заводилася.

13 травня 2010 року, на підставі договору дарування частини будинку ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_1 23/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено, державним нотаріусом Обушенко Г.О. за р.№3-785 (т.1 а.с. 14-17).

17 травня 2010 року, на підставі договору купівлі-продажу частини жилого будинку ОСОБА_6 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої Вакуленко С.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 13 квітня 2009 року №416, продав ОСОБА_5 9/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Задачиною Н.В. за р.№1922 (т.1 а.с. 31-34).

Згідно п.5.1. договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 17 травня 2010 року, ОСОБА_4 , як довірена особа ОСОБА_6 , зробила заяву що вона не має відомостей про смерть ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується актовим записом про смерть 38342 від 28 грудня 2018 року (94).

Спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_5 є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , законним представником якої, на час відкриття спадщини, була ОСОБА_8 (т.1 а.с. 121-177).

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає свої повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений 17 травня 2010 року,, тобто після смерті продавця відповідної квартири - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначений правочин вчинений з порушенням вимог частини третьої статті 203 ЦК України, а тому, в силу вимог частини першої статті 215 ЦК України, він обгрунтованно визнаний судом недійсним.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладення договору купівлі-продажу після смерті продавця, правоздатність якої припинилась у зв`язку із смертю, суперечить положенням ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності порушеного права ОСОБА_9 внаслідок вчинення оспорюваного правочину, колегія суддів виходить з наступного.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2?4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Вказаний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (справа № 439/212/14-ц, провадження № 14-75цс18).

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 16 жовтня 2020 року (справа № 910/12787/17).

У справі, яка переглядається колегією суддів, ОСОБА_1 в обґрунтування свого порушеного права оскаржуваним правочином, посилався на неможливість правомірно розпорядитися належної йому частки будинку, оскільки очевидно, що один із співвласників право на 9/50 частин будинку набув з істотним порушенням вимог законодавства.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частинами 1-2 ст. 362 ЦК України передбачено переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

При цьому, оскільки подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав є проявом власного інтересу ОСОБА_1 саме як співвласника майна, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення, та наявності підстав для поновлення такого права позивача.

Зважаючи на те, що у зв`язку з укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу, ОСОБА_5 не може вважатися законним власником 9/50 частин будинку, ОСОБА_1 , як співвласник будинку, позбавлений можливості в законний спосіб виконати вимоги, встановлені ст. 362 ЦК України, або скористатися правом, передбаченим ст. 358 ЦК України, а отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу частини будинку порушуються майнові права ОСОБА_1 , а тому обраний ним спосіб захисту є ефективним, оскільки призводить до відновлення його прав.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості звернення ОСОБА_1 із позовом про визнання спадщини відумерлою, не приймаються колегією суддів, оскільки не є предметом перегляду в цій справі, позивачем таких вимог не заявлялось.

Доводи ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_1 в позовній заяві, окрім іншого, також посилався на ч. 1 ст. 228 ЦК України, при цьому, визначивши предмет позову як визнання договору недійсним, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, не приймаються колегією суддів з огляду на наступне.

Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Оскільки підставою для визнання правочину недійним є саме порушенням норм ст.ст. 203, 215 ЦК України, як це вірно зазначено судом першої інстанції, та, окрім іншого, також зазначалося позивачем, підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на обрання неналежного способу захисту, в цьому випадку не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та викладення обставин справи, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.

Колегія суддів також враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Разом з тим, колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги про скасування права власності ОСОБА_5 на 9/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ним згідно Договору купівлі-продажу, укладеного 17 травня 2010 року між ОСОБА_6 від імені якого діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., реєстровий номер 1922.

Так, пунктом 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено право на відмову у державній реєстрації прав та обтяжень за умови наявності суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування згідно рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховані положення Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 №1141.

Згідно п.2 ч.б вказаного положення, формування заяв у сфері державної реєстрації прав у базі даних заяв здійснюється шляхом внесення відомостей про заявника.

Поняття заявника у сфері державної реєстрації прав, визначене у п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, заявником може бути власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав; орган державної влади; іпотекодержатель; орган місцевого самоврядування; особа, за якою закріплений особовий рахунок в негосподарській книзі; приватний партнер; державний партнер, самоврядування; особа, за якою закріплений особовий рахунок в негосподарській книзі; приватний партнер; державний партнер.

Отже, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи ОСОБА_1 , що він не може бути заявником такої реєстраційної дії у сфері державної реєстрації прав.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що приводить до бажаних правових результатів, наслідків, що дають найбільший ефект для відновлення порушеного права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та відповідати природі правових відносин між сторонами спору.

З огляду на вищенаведене, вимоги ОСОБА_1 щодо скасування права власності ОСОБА_5 , набутого внаслідок оспорюваного правочину, в порядку застосування наслідків недійсності підлягають задоволенню, у зв`язку з чим, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину - скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким:

Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 9/50 частин житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ним згідно Договору купівлі-продажу, укладеного 17 травня 2010 року між ОСОБА_6 від імені якого діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Наталією Володимирівною, реєстровий номер 1922.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: