Єдиний унікальний номер 242/5053/17
Номер провадження 22-ц/804/2039/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року

м. Бахмут

справа № 242/5053/17

провадження № 22-ц/804/2039/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Кишкіної І.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Володовського Ю.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 242/5053/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 травня 2021 року (суддя Мінаєв І.М.), ухваленого в приміщенні Селидівського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 31 травня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В листопаді 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що з 15 червня 2013 року він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 липня 2016 року по справі № 242/2615/16-ц шлюб розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу ними придбано у спільну власність майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею - 67,5 кв.м. та житловою площею - 48,3 кв.м., яку було придбано на підставі договору купівлі-продажу, серія 327, виданого 29 липня 2013 року приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Петровою О.М. Також за пре од шлюбу наими було придбане для благоустрою квартири наступне майно: нагрівальний бак вартістю 2000,00 грн.; пральна машина «Virpul» вартістю 6000,00 грн.; шафа-пенал для ванної кімнати вартістю 2000,00 грн.; електросушарка для полотенець вартістю 800,00 грн.; газова плита з духовою шафою «Піраміда», витяжна шафа «Піраміда», кухонний гарнітур, скляний слід та 4 стільці для кухні, які вони придбали разом з квартирою за 10 000,00 грн.; мікрохвильову піч вартістю 2000,00 грн.; хлібопіч вартістю 2000,00 грн.; телевізор «Samsung» з кронштейном, вартістю 6000,00 грн.; електром`ясорубка вартістю 2500,00 грн.; двоярусне ліжко з матрацом вартістю 6000,00 грн.; кондиціонер «LG» вартістю 6000,00 грн.; двоспальне ліжко з матрацом вартістю 12 000,00 грн.; 4-х дверна шафа та комод загальною вартістю 12 000,00 грн.; ролети на вікна вартістю 2000,00 грн.; 4 люстри загальною вартістю 2000,00 грн. Загальна вартість майна становить 73 300,00 грн.

Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя ними не досягнуто, шлюбний договір не укладався. Відповідачка утримує у себе все майн, змінила замки у квартирі, у нього відсутній доступ до документів. Документи на все майно перебувають у відповідачки.

З урахування уточнених позовних вимог просив суд розділити майно, що є їх спільною сумісною власністю, виділивши ОСОБА_1 ? частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м. та житловою площею 48,3 кв.м., двоспальне ліжко з матрацом вартістю 12 000,00 грн., 4-хдверну шафу та комод загальною вартістю 12 000,00 грн., кондиціонер «LG» вартістю 6000,00 грн., телевізор «Samsung» з кронштейном, вартістю 6000,00 грн.; виділивши ОСОБА_2 ? частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м. та житловою площею 48,3 кв.м., нагрівальний бак вартістю 2000,00 грн., пральну машина «Virpul» вартістю 6000,00 грн., шафа-пенал для ванної кімнати вартістю 2000,00 грн., електросушарку для полотенець вартістю 800,00 грн., газову плиту з духовою шафою «Піраміда», витяжну шафу «Піраміда», кухонний гарнітур, скляний слід та 4 стільці для кухні, які вони придбали разом з квартирою за 10 000,00 грн. у хазяїв квартири, мікрохвильову піч вартістю 2000,00 грн., хлібопіч вартістю 2000,00 грн., електром`ясорубку вартістю 2500,00 грн., двоярусне ліжко з матрацом вартістю 6000,00 грн., ролети на вікна вартістю 2000,00 грн., 4 люстри загальною вартістю 2000,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволено частково: поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 48,3 кв.м. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 . У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 2807 грн. 62 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 48,3 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягають поділу між сторонами у рівних частках, шляхом визнання права власності за кожним на ? частину квартири.

Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів придбання під час шлюбу нагрівального баку вартістю 2000 грн., пральної машини «Virpul» вартістю 6000 грн, шафи-пеналу для ванної кімнати вартістю 2000 грн., електросушарки вартістю 800 грн., газової плити з духовою шафою « Піраміда », витяжної шафи «Піраміда», кухонного гарнітуру, скляного столу та 4 стільці для кухні на загальну суму 10000 грн., мікрохвильової пічці вартістю 2000 грн., хлібопічці вартістю 2000 грн, телевізору «Samsung» з кронштейном вартістю 6000 грн., електром`ясорубки вартістю 2500 грн., двоярусного ліжка з матрацами вартістю 6000 грн., кондиціонеру вартістю 6000 грн., двоспального ліжка з матрацом вартістю 12000 грн., 4-х дверної шафи та комоду вартістю 12000 грн., ролетів на вікна 2000 грн., люстри 4 шт вартістю 2000 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду відповідач - ОСОБА_2 посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення виходив лише з формальних міркувань і не надав належної і вичерпної оцінки усіх обставин справи у тому числі щодо прав і інтересів неповнолітніх дітей, які є дітьми відповідача і мешкають з ним у спірній квартирі, що призвело до незаконного і не справедливого рішення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від сазани рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтерес неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами , що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Крім того, відповідач мешкає в спірній квартирі АДРЕСА_1 з трьома дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син від шлюбу з позивачем).

Судом першої інстанції було достеменно встановлено, що єдиними коштами (єдиним джерелом), за які була набута спірна квартира стали кошти утримані відповідачем від її батька за розпискою. Суд проігнорував те, що між реєстрацією браку з позивачем і придбанням спірної квартири пройшло 1,5 місяці тобто короткий проміж уток часу за який з урахування доходів кожного, не можливо було за сімейний бюджет придбати квартиру. Крім того, у позивача на час придбання спірної квартири було власне житло в АДРЕСА_2 і він особисто не бажав придбати інше житло, і тим більш надавати власні кошти для придбання спірного житла. Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу спірної квартири продаж здійснено за 106 770,00 грн., а ні за 160 000,00 грн. як стверджує позивач. Вищезазначені обставини, прямо вказують, що жодної участі коштами або працею в набутті спірної квартири позивач не приймав.

Верховний Суд у постанові від 18 червня 2018 року справа № 711/5108/17 погодився з рішенням апеляційної інстанції, в якому останній відступив від засади рівності часток подружжя. У даному конкретному випадку суд збільшив частку у спільному майні одному з подружжя врахував обставини, що мають істотне значення для справи, а саме розмір коштів витрачених кожним із подружжя на придбання квартири.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

27 липня 2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву зазначає, що з наданої копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Петровою О.М. за № 327, 29 липня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 106 770 грн. Договір укладено покупцем ОСОБА_2 за згодою другого з подружжя - ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Петровою О.М. У пункті 4.2 Договору зазначено, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З наданої копії заяви ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Петровою О.М. 29 липня 2013 року вбачається, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності. Також у заяві зазначено, що договір купівлі-продажу укладено його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попереднього обговорили і вважають вигідним для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Інші доводи відзиву на апеляційну скаргу є ідентичними мотивам суду першої інстанції викладених в судовому рішенні.

Позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в відзиві на апеляційну скаргу зазначив, про розгляд справи без його участі (а.с.106 т.2).

Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.116 т.2).

Від представника відповідача - ОСОБА_6 надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату, в обґрунтування якої зазначає, що ві перебуває у відпустці з 12 серпня 2021 року до 30 серпня 2021 року (а.с.114 т.2).

Апеляційний суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Апеляційний суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

У відповідності до частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

В матеріалах справи наявний ордер на надання правової допомоги від 18 січня 2019 року серія ДН № 000,71707, з якого вбачається, що адвокат Старик А.О. надає правову допомогу ОСОБА_2 в Селидівському суді (а.с.141 т.1).

Отже, наявний в матеріалах справи ордер на надання правової допомоги ОСОБА_2 від 18 січня 2019 року серія ДН № 000,71707 не є, в розумінні наведеного законодавства, документом, що підтверджує повноваження адвоката на представництво в Донецькому апеляційному суді.

З метою дотримання розумних строків розгляду справи та того факту, що адвокатом - Старик А.О. не надано до апеляційного суду ордер або довіреність на підтвердження повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 в Донецькому апеляційному суді, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності адвоката - Старик А.О.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у період з 15 червня 2013 року по 19 липня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 липня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено: розрізано шлюб, зареєстрований 15 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області за актовим записом № 58 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.12 т.1).

Подружжя є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області. (а.с.36,209 т.1).

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності № 97604933 від 18 вересня 2017 року. Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Петровою О.М. за №327 29 липня 2013 року (а.с.13 т.1).

З копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Петровою О.М. за № 327 29 липня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_2 , 1977 року народження, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 106770,00 грн. Договір укладено покупцем ОСОБА_2 за згодою другого з подружжя - ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Петровою О.М. У п. 4.2 Договору зазначено, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (а.с.176-177, 205 т.1).

Згідно копії заяви ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Петровою О.М. 29 липня 2013 року, вбачається підтвердження того, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності. Також, у заяві зазначено, що договір купівлі-продажу укладеного його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. (а.с.175 т.1).

З копії розписки від 27 липня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_7 і ОСОБА_8 отримала від свого батька ОСОБА_9 на придбання квартири АДРЕСА_1 . Гроші у розмірі 110000 грн. Дана розписка містить обов`язок ОСОБА_2 повернути отримані кошти у строк до 2025 року (а.с.212 т.1).

Згідно договору купівлі-продажу від 29 липня 2013 року зареєстрованого в реєстрі за №324, ОСОБА_9 продав 29 липня .2013 квартиру АДРЕСА_3 . Продаж здійснено за 60 310,00 грн.(а.с.203-204 т.1).

З довідок № 55,56 від 24 травня 2019 року виданих СТОВ «Агрофірма «Дружба» вбачається, що ОСОБА_9 у 2012 році отримав дохід у розмірі 62 803,59 грн., у 2013 році - 62 059,06 грн. (а.с.213,214 т.1).

Згідно довідок про отримання допомоги, виданих УПСЗ Селидівської міської ради вбачається, що ОСОБА_2 з 01 червня 2011 року по 30 листопада 2013 року призначена допомога малозабезпеченим сім`ям у розмірі 106 017,32 грн., з 10 червня 2011року по 31 травня 2015 року отримала допомогу у розмірі 3927,60 грн. (а.с.215,216 т.1).

Позивачем у ході розгляду справи поставлено під сумнів надану відповідачем розписку про отримання у батька грошових коштів у розмірі 110000 грн., оскільки йому не було відомо, що відповідач позичила кошти у свого батька, та ухвалою суду від 12 січня 2021 року призначено у справі судову експертизу давності виконання документа, проведення якої доручено експертам Харківському Науково-дослідному інституту судових експертиз імені професора М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України (а.с.46-47 т.2).

Згідно з висновком експерта №1264 складеного 02 березня 2021 року встановити, чи відповідає дата (29 липня 2013 року), яка міститься в розписці від 29 липня 2013 року, реальній даті виготовлення документа, а також, встановити, коли саме (у якій період) фактично була написана розписка від 29 липня 2013 року, не представляється можливим з причини, наведеної у дослідницькій частині висновку. У дослідницькій частині висновку зазначено, що для визначення віку штрихів, що виконані пастами для кулькових ручок, існує «Методика визначення абсолютного віку документів (в частині документів, виконаних пастами для кулькових ручок)» - реєстраційний код 2.1.16, однак, оскільки у ННЦ «ІСЕ» відсутнє спеціальне обладнання, провести дослідження по встановленню віку штрихів, виконаних пастами для кулькових ручок , не представляється можливим. (а.с.60-62 т.2).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 48,3 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягають поділу між сторонами у рівних частках, шляхом визнання права власності за кожним на ? частину квартири.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Відповідно до частини першої, третьої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, о, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства,з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Установивши, що спірна квартира придбана подружжям ОСОБА_2 в період шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, виходячи з вищенаведених обставин та враховуючи рівність часток кожного із подружжя відносно майна, що є спільною сумісною власністю, суд першої дійшов правильного висновку про можливість визнання за кожною із сторін права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 . в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу.

Відповідач зазначає, що спірна квартира була придбана за кошти які вона отримала від свого батька - ОСОБА_9 , що підтверджується розпискою від 29 липня 2013 року (а.с.212 т.1).

Належність майна до об`єктом права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язком для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

З копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Петровою О.М. за № 327 29 липня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_2 , 1977 року народження, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 106770,00 грн. Договір укладено покупцем ОСОБА_2 за згодою другого з подружжя - ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Петровою О.М. У п. 4.2 Договору зазначено, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (а.с.176-177, 205 т.1).

Копією заяви ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Петровою О.М. 29 липня 2013 року, підтверджено, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності. Також, у заяві зазначено, що договір купівлі-продажу укладеного його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. (а.с.175 т.1).

Враховуючи вищезазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не спростувала факт того, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, під час придбання спірної квартири, діяла не в інтересах сім`ї, або те, що укладений між нею та її батьком договір позики не стосується інтересів сім`ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що кошти для придбання спірного майна отримувалися відповідачем у борг у її батька, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю, не заслуговують на увагу, оскільки якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що при вирішенні спору про поділ майна, що є суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від сазани рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтерес неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування), є не обґрунтованими.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідачем не надано ні суду першої ні суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, визначених в статті 70 СК України.

Крім того апеляційний суд не приймає до уваги надану до апеляційної скарги довідку від 17 червня 2021 року видану Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, в якій зазначено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 дійсно мешкає в АДРЕСА_4 та має склад сім`ї 4 особи, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - донька. (а.с.88 т.2) з наступних підстав.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

Відповідач не наводить об`єктивних причин, які перешкоджали надати зазначену довідку до суду першої інстанції, отже, відповідач, не надавши всі докази на спростування позовних вимог до суду першої інстанції, реалізувала належні їй процесуальні права на власний розсуд.

Крім того, апеляційний суд звертаю увагу на те, що вказана довідка отримана все після ухвалення рішення судом першої інстанції рішення.

Відповідач не наводить об`єктивних причин, того що перешкоджало надати вказано довідку під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Інші, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який з дотриманням вимог чинного законодавства України перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 травня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.В.Кішкіна

О.В.Халаджи