ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулова Н.А., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 381/2920/21, -

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Фастівської міської ради Київської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Київській області відділ Головного управління Держгеокадастру у Київській області у Фастівському районі про скасування рішення міської ради та державної реєстрації земельної ділянки.

Того ж дня, ОСОБА_1 подав до Фастівського міськрайонного суду Київської області заяву про забезпечення позову, в якій просив суд постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,0886 га з кадастровим номером :01:001:0102, що розташована по АДРЕСА_1 , власниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Заяву мотивував тим, що йому надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за місцем знаходження земельної ділянки в АДРЕСА_2 , площею 0,0979 га.. Заявник зазначає, що виготовивши технічну документацію із землеустрою, він звернувся до державного реєстратора із заявою про внесення відомостей (змін до них) до ДЗК, проте йому було відмовлено. Відмова мотивована з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме: перетину з ділянкою кадастровий номер :01:001:0102, площа співпадає на 6,4598%, тобто знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Вищевказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0102 належить на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 293017 від 22 листопада 2005 року належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та межує з його земельною ділянкою. Заявник посилається на те, що він звертався до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з пропозицією за погодженням виготовити відповідну документацію із землеустрою на основі якої будуть виправленні помилки, які на даний час позбавляють його можливості зареєструвати в ДЗК земельну ділянку, однак останні ніяким чином не відреагували на його пропозицію вирішення даного питання мирним шляхом на умовах добросусідства. Станом на сьогоднішній день йому відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є власниками земельної ділянки, розірвали шлюб та мають намір продати домоволодіння або іншим чином відчужити земельну ділянку та будинок.

Оскільки, наявні загрози настання обставин, що можуть унеможливити виконання рішення суду у даній справі в разі задоволення позовних вимог та істотно ускладнити поновлення його порушених прав, він змушений подати до суду дану заяву.

Розглянувши заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, слід зазначити наступне.

Так, частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

У відповідності з ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно із ч.3 цієї статті забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

За змістом позовної заяви вбачається, що предметом позовних вимог є скасуванні рішення Фастівської міської ради Київської області № 2/53-XXX-IV від 03 березня 2005 року в частині передачі безоплатно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , площею 0,0886 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - згідно п. 47 додатку до рішення міської ради № 2/53-XXX-IV від 03 березня 2005 року та визнання недійсним Державного акту на право власності на вищевказану земельну ділянку серія ЯБ № 293017 від 22 листопада 2005 року, кадастровий номер :01:001:0102, та скасування її державної реєстрації.

Між тим, зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається що шляхом накладення арешту на земельну ділянку, власниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є вирішення спору по суті без винесення судового рішення за наслідками розгляду справи, що не відповідає сутності судового розгляду.

За вимогами ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Більш того, заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову за запропонованим позивачем способом, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду саме у вказаній позовній заяві.

Окрім того, посилання заявника на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають намір продати домоволодіння або іншим чином відчужити земельну ділянку та будинок, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, а тому дане твердження є лише припущеннями заявника.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів сторони позивача, щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, суд

постановив:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 381/2920/21 (провадження № 2/381/1315/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Фастівської міської ради Київської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Київській області відділ Головного управління Держгеокадастру у Київській області у Фастівському районі про скасування рішення міської ради та державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Суддя Н.А. Осаулова