Провадження № 22-ц/810/656/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Стахової Н.В.

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.

учасники справи: позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 14 червня 2021 року, ухваленого Сватівським районним судом Луганської області у складі: судді Реки А.С., в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі відповідачі) про стягнення з останніх на його користь заборгованості за договором кредиту № LGCWGA від 20 серпня 2008 року (далі - кредитний договір), посилаючись на неналежне виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за договором, унаслідок чого станом на 18.09.2020 утворилась заборгованість у розмірі у розмірі 127520,22 доларів США, яка складається з: 13398,32 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 12216,23 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3208,85 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 98696,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Також, в забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за договором № LGCWGA, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Відповідно до п. 5 умов Договору поруки позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № LGCWGA.

Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 4953,07 доларів США, що за курсом 28.11 відповідно службового розпорядження НБУ від 18.09.2020 становить 139230,80 грн, за кредитним договором № LGCWGA від 20.08.2008, яка складається з 1744,22 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 20.08.2015 по 18.09.2020; 3208,85 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 14 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, перебіг якої визначив з 21.11.2011 - дати останнього платежу, передбаченого Додатком № 1 до кредитного договору № LGCWGA від 20.08.2008, оскільки відповідно до розділу 8 Особливі умови кредитного договору № LGCWGA від 20.08.2008 - термін повернення кредиту визначено 20.08.2018. Зазначений строк погоджено сторонами та ними не змінювався. Пунктом 5.5. кредитного договору № LGCWGA від 20.08.2008 сторонами погоджено та встановлено строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Оскільки термін повернення кредиту визначено 20.08.2018, то згідно умов договору строк позовної давності спливає 20.08.2023. Позивач звернувся до суду 04.12.2020 - тобто в межах строку позовної давності. Доказів належного виконання зобов`язань відповідачами за кредитним договором матеріали справи не містять, сума заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості, який відповідачами не спростований. В забезпечення виконання зобов`язання за договором № LGCWGA від 20.02.2008 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № LGCWGA. Отже строк закінчення кредитного договору не настав, а тому суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та відмовив у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , зазначає, що позивач з 2011 року жодного разу не звертався до відповідачів з вимогою погашення боргу за кредитним договором, натомість представником банку в телефонній розмові було повідомлено ОСОБА_1 про погашення боргу за кредитним договором № LGCWGA від 20.08.2008 в повному обсязі. Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що договір № LGCWGA від 20.08.2008, а в іншому абзаці зазначає, що договір № LGCWGA від 20.02.2028, що доводить той факт, що позивач вводить в оману суд, надаючи недостовірну інформацію. Оригіналу кредитного договору позивачем не надано. Також останнім пропущений строк позовної давності звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № LGCWGA від 20.08.2008.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 139230,80 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2270 * 100 = 227000 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання (п.8.1 кредитного договору) та банк мав право з 31.03.2012 (період з 21.11.2011 + 120 календарних днів) протягом п`яти років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише 26 листопада 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності, обумовленого сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення до суду 26.11.2020 порука припинилися.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але припустився помилки в частині мотивів, які стали підставою для відмови у задоволенні позову.

Свій висновок апеляційний суд обґрунтовує наступним.

Відповідно до ст. 368 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Під час розгляду справи суд встановив, що 20 серпня 2008 року між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № LGCWGA, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 14746,25 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.08.2018.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки б/н від 20 серпня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася у повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по кредитному договору.

Додатком №1 до кредитного договору № LGCWGA від 20.08.2008 встановлено, що погашення кредиту та сплата відсотків за користування кредитом відбувається в сумі та в строки згідно Графіку погашення кредиту, відсотків та винагороди.

Умовами кредитного договору відповідно до п. 2.2.4 встановлено, що позичальник зобов`язується погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п. 2.3.3 та п. 8.1 цього договору.

За умовами п. 2.3.3. кредитного договору передбачено право Банку односторонньо розірвати кредитний договір та вимагати повернення всієї суми кредиту в повному обсязі шляхом направлення позичальникові відповідного повідомлення у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного Договору.

Згідно п. 2.3.7 Договору Банк має право стягнути Кредит до настання дати, передбаченої п.8.1 даного Договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3.

У пункті 8.1.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит згідно з порядком та в строки, які визначені у пункті 8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абзаці першого пункту 8.1 цього договору.

Крім того, пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку:

щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 248,23 доларів США відповідно до Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагороді, комісії.

Згідно з пунктом 8.1.2 кредитного договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1 на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Останній платіж з дотриманням умов кредитного договору ОСОБА_1 здійснив 21.11.2011 на суму 0,18 доларів США, а тому за визначенням п.8.1.2 договору строк повернення кредиту в повному обсязі для позичальника настав 31.03.2012, і саме з 31.03.2012 в позивача виникло право вимоги щодо дострокового повернення кредиту та сплати всіх нарахованих платежів.

Отже банк змінив відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору строк виконання основного зобов`язання з огляду на те, що пунктом 8.1.2 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), проценти, винагороду, пеню в повному обсязі у разі порушення термінів оплати заборгованості на 120 календарних днів.

Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання та дострокового повернення коштів у разі прострочення виконання зобов`язання за кредитом, визначили умови такого повернення коштів.

Після зміни строку виконання зобов`язання 31.03.2012 усі наступні щомісячні платежі, передбачені договором, не мають правового значення, оскільки за вимогою п.8.1.2 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі після 31.03.2012 не підлягають виконанню.

Цей висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 29.06.2016 (справа № 6-1188цс16) та постанові від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15.

Однак банк після 31.03.2012 нараховував позичальнику проценти за користування кредитом за період з 20.08.2015 по 18.09.2020 в сумі 1744,22 доларів США та звернувся до суду 15.11.2020.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом та комісію передбачені договором, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за процентами за період з 20.08.2015 по 18.09.2020, у зв`язку з пропуском строку позовної давності не звернув уваги на зазначені вище обставини.

З огляду на вказане у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 процентів за користування кредитом в сумі 1744,22 доларів США за період з 20.08.2015 по 18.09.2020 та комісії в сумі 1762,11 доларів США за період з 01.04.2012 по 18.09.2020 слід відмовити за їх необґрунтованістю, оскільки таке право кредитодавця припинилося після зміни строку виконання зобов`язань на підставі пункту 8.1.2 кредитного договору.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що, заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 також заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.п.5.5 п.5 кредитного договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Враховуючи, що з позовом АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 15.11.2020 (Т.1 а.с.31), колегія суддів вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності по вимогах про стягнення комісії у сумі 1446,74 доларів США, що виникла станом на 01.04.2012, а тому позовні вимоги банку про стягнення з відповідачів комісії в сумі 1446,74 доларів США задоволенню не підлягають, у зв`язку зі спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності слід відраховувати з дати закінчення строку, на який було видано кредит не заслуговують на увагу, оскільки не узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19), яким визначено, що у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов`язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

У договорі поруки, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , визначено строк дії поруки, який припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. (п.12 договору поруки).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.

Оцінюючи аргументи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо припинення поруки, судова колегія їх вважає такими, що не заслуговують на увагу, адже термін повернення кредиту змінився на 31.03.2012, тому, враховуючи, що банк звернувся до суду 15.11.2020, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність законних підстав для визнання поруки припиненою.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням процесуального права.

Проте ухвалене у справі рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону у повному обсязі не відповідає, у зв`язку з чим підлягає зміні в частині мотивів, які стали підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦК України підставами для зміни рішення є, зокрема: неповнота з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Луганський апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права частково прийняті до уваги, проте вони не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 14 червня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Сватівського районного суду Луганської області від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови 19 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді: