Провадження № 22-ц/801/1837/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 рокуСправа № 757/36572/19-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Громадської організації «Фізкультурно-спортивне товариство «Динамо» України»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2021 року у цивільній справі за позовом Громадської організації «Фізкультурно-спортивне товариство «Динамо» України» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Громадської організації «Вінницька обласна організація Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України», про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником,

Рішення ухвалив суддя Воробйов В. В.

Рішення ухвалено о 12:42 год у м. Вінниці

Повний текст рішення складено 14 червня 2021 року,

Встановив:

В липні 2019 року Громадська організація «Фізкультурно-спортивне товариство «Динамо» України» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Громадської організації «Вінницька обласна організація Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 вересня 2016 року між ОСОБА_1 як керівником Вінницької обласної організації ФСТ «Динамо» України» та Фізкультурно-спортивним товариством «Динамо» було укладено письмовий контракт, за умовами якого відповідач взяв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження майна та інших об`єктів власності організації, а також майна (немайнових прав), що передано організації в користування.

23 серпня 2018 року в організації завершено інвентаризацію, яка проводилася на підставі наказу від 20 серпня 2018 року № 63, за наслідками якої складено протокол від 23 серпня 2018 року, яким зафіксовано виявлену нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 53 458,53 грн.

Відповідачу було надіслано претензії від 17 квітня 2019 року та від 24 червня 2021 року про відшкодування завданої матеріальної шкоди, проте вони залишились без відповіді. Будь-яких пояснень щодо нестачі майна відповідачем не надано.

У зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків, у розмірі 53 458,53 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2021 року в задоволенні позову Громадської організації «Фізкультурно-спортивне товариство «Динамо» України» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Громадської організації «Вінницька обласна організація Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України», про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач Громадська організація «Фізкультурно-спортивне товариство «Динамо» України», пославшись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції помилково не врахував, що відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем, згідно посадової інструкції та відповідних договорів на нього було покладено обов`язки щодо забезпечення збереження ввірених матеріальних цінностей, будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, порушив посадові обов`язки, чим спричинив збитки позивачу. Наявність вини відповідача у незбереженні матеріальних цінностей встановлено протоколом інвентаризаційної комісії.

Відповідач та третя особа відзиви на апеляційну скаргу не надали.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 23 вересня 2016 року між відповідачем ОСОБА_1 та Фізкультурно-спортивним товариством «Динамо» України було укладено контракт з керівником Вінницької обласної організації Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України, згідно з яким відповідача було призначено на посаду заступника голови Вінницької обласної організації Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України на термін з 23 вересня 2016 року до 23 вересня 2021 року включно (том 1 а. с. 10-18).

Наказом Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України від 17 серпня 2018 року № 86-П ОСОБА_1 , заступника голови Громадської організації Вінницька обласна організація Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України, звільнено з роботи за пунктом 3 статті 40 КЗпП (систематичне невиконання обов`язків) (том 2 а. с. 119).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року у цивільній справі № 127/23078/18, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ Всеукраїнської громадської організації Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України від 17 серпня 2018 року № 86-П «Про звільнення ОСОБА_1 » за п. 3 ст. 40 КЗпП України та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника голови Громадської організації Вінницька обласна організація Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України (том 2 а. с. 117-118).

Судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду цієї справи відповідач ОСОБА_1 поновлений на посаді, що підтвердили сторони, у зв`язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню.

20 червня 2018 року т. в. о. заступника голови Вінницької обласної організації ФСТ «Динамо» України видано наказ № 63 «Про проведення інвентаризації та створення постійно діючої комісії по списанню необоротних активів, запасів та матеріалів», згідно якого з метою забезпечення повноти та достовірності відображених даних у фінансовій звітності наказано провести повну інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, цінних паперів, бланків суворої звітності, товарно-матеріальних цінностей із перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження до 31 жовтня 2018 року. Для проведення інвентаризації створено комісію та зазначено у наказі про проведення інвентаризації у присутності матеріально-відповідальних осіб (том 1 а. с. 19-21).

На виконання зазначеного наказу 23 серпня 2018 року інвентаризаційною комісією складено протоколи інвентаризаційної комісії, які затверджені заступником голови ФСТ «Динамо» України Крисовим Є. М., згідно яких станом на 01 вересня 2018 року виявлено нестачу матеріальних цінностей у загальній кількості 118 одиниць на загальну суму 33 803,96 грн. (том 1 а. с. 22-25) та у загальній кількості 20 одиниць на загальну суму 19 654,57 грн. (том 1 а. с. 26-28).

17 квітня 2019 року та 24 червня 2019 року позивач надсилав на адресу відповідача претензії про відшкодування завданої шкоди в розмірі 53 458,53 грн. (том 1 а. с. 75-77, 79-81).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності заподіяння йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Згідно з пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

За змістом статті 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

По справі встановлено, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність із відповідачем ОСОБА_1 не укладався. Водночас умовами контракту від 23 вересня 2016 року, укладеного між ФСТ «Динамо» України та ОСОБА_1 , передбачено, що керівник зобов`язаний здійснювати контроль за матеріально-технічним забезпеченням організації, підтримувати у справному та робочому стані техніку та обладнання, майно, а також інші матеріальні активи організації і товариства (пункт 2.1.4.); забезпечити збереження та ефективне використання майна та інших об`єктів власності організації, а також майна (немайнових прав), що передано організації в користування (пункт 2.1.7.); керівник несе повну матеріальну відповідальність перед організацією за збитки, які були заподіяні організації його винними (умисними або з необережності) діями; керівник несе особисту відповідальність за створення боргів організації і доведення її до банкрутства (пункт 3.2.).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 4 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14, якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно зі ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України (статті 138 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

У наданих позивачем протоколах інвентаризаційної комісії від 23 серпня 2018 року зазначено перелік матеріальних цінностей, які є недостачею, а саме: у загальній кількості 118 одиниць на загальну суму 33 803,96 грн. (том 1 а. с. 22-25) та у загальній кількості 20 одиниць на загальну суму 19 654,57 грн. (том 1 а. с. 26-28), проте позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що до посадових обов`язків ОСОБА_1 , як заступника голови Вінницької обласної організації ФСТ «Динамо» України, входило збереження зазначених у протоколах матеріальних цінностей і що зазначені матеріальні цінності були передані на зберігання відповідачу ОСОБА_1 .

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що згідно посадової інструкції та відповідних договорів на відповідача було покладено обов`язки щодо забезпечення збереження ввірених матеріальних цінностей, оскільки доказів на підтвердження таких обставин позивач суду не надав.

Крім того, по справі встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника голови Громадської організації «Вінницька обласна організація Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України» 17 серпня 2018 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП за систематичне невиконання обов`язків (том 2 а. с. 119).

Наказ про проведення інвентаризації та створення постійно діючої комісії по списанню необоротних активів, запасів та матеріалів видано т. в. о. заступника голови Вінницької обласної організації ФСТ «Динамо» України 20 серпня 2018 року, тобто після звільнення відповідача (том 1 а. с. 19-21).

Згідно протоколів інвентаризаційної комісії інвентаризація проведена 23 серпня 2018 року станом на 01 вересня 2018 року, тобто після звільнення відповідача з займаної посади (том 1 а. с. 22-25, 26-28).

Доказів того, що зазначена у цих протоколах нестача матеріальних цінностей у загальній кількості 118 одиниць на загальну суму 33 803,96 грн. (том 1 а. с. 22-25) та у загальній кількості 20 одиниць на загальну суму 19 654,57 грн. (том 1 а. с. 26-28) мала місце на день звільнення відповідача ОСОБА_1 із посади заступника голови Громадської організації «Вінницька обласна організація Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України», на 17 серпня 2018 року позивач суду не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність вини відповідача у незбереженні матеріальних цінностей встановлена протоколом інвентаризаційної комісії, є безпідставними та спростовуються викладеним, зокрема тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що зазначені у протоколах інвентаризаційної комісії матеріальні цінності були передані на зберігання відповідачу, і про виявлення нестачі таких матеріальних цінностей на день звільнення відповідача з займаної посади.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належу оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача.

Доводи апеляційної скарги позивача правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, дотримано норм процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Фізкультурно-спортивне товариство «Динамо» України» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин