Справа № 573/1337/21
Номер провадження 4-с/573/3/21
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
19 серпня 2021 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Замченко А.О.,

з участю секретаря Півньової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Піскуна Володимира Миколайовича від 29 червня 2021 року,

в с т а н о в и в :
06 серпня 2021 року представник стягувача ОСОБА_1 адвокат Собина П.М. в інтересах свого клієнта здав на пошту скаргу в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, в якій вказує, що ним до Білопільського РВ ДВС була подана заява про прийняття до примусового виконання виконавчого листа, виданого Білопільським районним судом Сумської області, про витребування в ОСОБА_2 автомобіля ЗАЗ 110307, реєстр. номер НОМЕР_1 , та свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу, шляхом їх вилучення та повернення власнику ОСОБА_1 . Згодом з Автоматизованої системи виконавчого провадження йому стало відомо, що 29 червня 2021 року державним виконавцем прийнята постанова про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. 22 липня 2021 року на електронну пошту виконавчої служби направлено лист про те, що за місцем реєстрації ОСОБА_1 не надходила постанова про повернення виконавчого документу. 26 липня 2021 року йому надійшов електронний лист начальника Білопільського ВР ДВС Краснянського А.А. про те, що 29 червня 2021 року державним виконавцем прийнята постанова про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» як такого, який не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень. Зазначена постанова направлена ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , але ця адреса на час подання виконавчого листа до виконання вже була неактуальною, про що своєчасно повідомлено виконавчу службу та попереджено про необхідність здійснення листування з ОСОБА_1 саме через представника, але державним виконавцем це проігноровано. Постанову державного виконавця про повернення виконавчого листа вважає незаконною, оскільки рішення суду про витребування автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, передання їх позивачу є майновим, а тому державний виконавець зобов`язаний був відкрити виконавче провадження і вчинити дії для примусового виконання рішення суду відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначає, що оскаржувану постанову отримав 27 липня 2021 року.

Посилаючи на викладені обставини, просить скасувати постанову державного виконавця Піскуна В.М. від 29 червня 2021 року про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

У судове засідання стягувач ОСОБА_1 , його представник адвокат Собина П.М. не з`явилися. Останній подав клопотання про розгляд справи без їх участі (а. с. 21).

Представник виконавчої служби в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі (а. с. 20). Заперечень проти скарги не надав.

Боржник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а. с. 23). Про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 11 червня 2021 року Білопільським районним судом Сумської області видано виконавчий лист по справі №573/476/19 (провадження №2/573/175/19) про витребування в ОСОБА_2 автомобіля ЗАЗ 110307, реєстр. номер НОМЕР_1 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту) серії НОМЕР_2 , виданого 14 лютого 2008 року Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області, шляхом їх вилучення та повернення власнику ОСОБА_1 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

09 березня 2021 року ОСОБА_1 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , та цього ж дня зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 4).

22 липня 2021 року адвокат Собина П.М. електронною поштою надіслав Білопільському ВДВС листа про надання копії відмови у відкритті виконавчого провадження з приводу виконання вказаного виконавчого документу, про яку, як зазначено в листі, йому стало відомо з Автоматизованої системи виконавчого провадження (а. с. 7).

26 липня 2021 року начальник Білопільського РВ ДВС Краснянський А.А. надав адвокату Собині П.М. відповідь про те, що 29 червня 2021 року державним виконавцем у порядку п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» прийнята постанова про повернення виконавчого листа №573/476/19 стягувачу без прийняття до виконання, яка була направлена рекомендованою поштовою кореспонденцією ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9 зв.).

Згідно з копією вказаної постанови вона прийнята державним виконавцем Білопільського РВ ДВС Піскуном В.М. та мотивована тим, що зазначений виконавчий лист №573/476/19 не передбачає заходи примусового характеру (а. с. 9).

Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Скаржник вказує, що оскаржувану постанову отримав 27 липня 2021 року (а. с. 22), що не заперечувалося державним виконавцем, скаргу здав на пошту 06 серпня 2021 року, а тому суд дійшов висновку, що останній подав скаргу в установлений законом строк.

Статтями 129, 1291 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 вказаного Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 зазначеного Закону передбачені такі заходи примусового виконання рішень: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.

За встановленими у справі обставинами для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби було направлено виконавчий лист про витребування з володіння божника майна (автомобіля) та зобов`язання передати його стягувачу.

У разі задоволення позову про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Саме така правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16.

Одночасне зазначення у судовому рішенні (виконавчому листі) про задоволення вимог про витребування з володіння майна та зобов`язання передати його власнику не може свідчити про те, що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки виконання такого рішення передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна в боржника та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником.

Таким чином, рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна в боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі №201/12569/16.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 260, 261, 447-452 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Скаргу стягувача ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем, на постанову державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Піскуна Володимира Миколайовича від 29 червня 2021 року задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Піскуна Володимира Миколайовича від 29 червня 2021 року про повернення без прийняття до виконання виконавчого листа №573/476/19, виданого Білопільським районним судом Сумської області 11 червня 2021 року про витребування в ОСОБА_2 автомобіля ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_3 , реєстр. номер НОМЕР_1 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту) серії НОМЕР_2 , виданого 14 лютого 2008 року Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області, шляхом їх вилучення та повернення їх власнику ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя