Номер провадження: 22-ц/813/4457/21
Номер справи місцевого суду: 500/2570/18
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волкогонова Олексія Кузьмича на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом правонаступника Державної екологічної інспекції в Одеській області Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої навколишньому середовищу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Державна екологічна інспекція в Одеській області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої навколишньому природньому середовищу у розмірі 28 741 грн.50 коп., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 29.04.2017 року ОСОБА_1 здійснив знищення дерев без лісорубного квитка на території ДП «Ізмаїльське лісове господарство», Ізмаїльське лісництво, урочище «Фортеця» квартал 24, виділ 9 (землі Ізмаїльської міської ради) Одеської області за межами населеного пункту, у зв`язку з чим його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.65 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Своїми діями відповідач заподіяв державі шкоду, розмір якої становить 28 741,50 грн. 05.05.2017 року позивач звертався до відповідача з претензією, проте станом на квітень 2018 року сума збитків відповідачем не сплачена, що стало підставою його звернення до суду.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 вересня 2020 року позов Державної екологічної інспекції в Одеській області задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави Україна суму шкоди у розмірі 28 741,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної екологічної інспекції в Одеській області судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Волкогонов Олексій Кузьмич подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі представник зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав своєї оцінки існуючим розбіжностям щодо посилання на норми КУпАП, які зазначає позивач в своєму позові та які містяться в вищезазначених протоколі та постанові. Так, в своєму позові позивач вказує, що ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст..65-1 КУпАП, в той час як протокол та постанова були складені за ст..65 КУпАП. Крім того, відповідач не визнавав у повному обсязі своєї вини, а визнав її частково, зазначивши в протоколі, що він разом з товаришами знесли кілька дерев породи ясень, для того, щоб на їх місці посадити дерева іншої породи. В даному протоколі, як стверджує відповідач, зазначено про знесення кілька дерев (три), саме сухих дерев і саме породи ясень діаметром 14, 12 та 13 см. Проте, в постанові містяться інші дані, про знесення відповідачем 20 дерев породи ясень, що не відповідає дійсності. Таким чином, на думку апелянта, не встановленим є кількість порушників, кількість знесених дерев та їх породи, а також розмір відповідальності кожного правопорушника. Разом з тим, апелянт посилаючись на положення пп.6 п.6 постанови КМУ № 1045 від 01.08.2006 року «Про затвердження Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах» зауважує, що сплата відновлювальної вартості зелених насаджень не проводиться у разі досягнення деревом вікової межі. Крім того, апелянт вважає безпідставними посилання позивача на норми ч.6 ст.82 ЦПК України, оскільки вони стосуються судових рішень, а не постанов, прийнятих посадовою особою екологічної інспекції.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, та вірно встановлено судом першої інстанції, 29 квітня 2017 року громадським інспектором з охорони довкілля Радом Я.Я. у відношенні ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст..65 КУпАП. Відповідно вказаного протоколу, ОСОБА_1 о 19 годині 30 хвилин 29 квітня 2017 року на землях Ізмаїльської міської ради, за межами населеного пункту, здійснив знищення 20 дерев породи ясень d 20 см, 1 шт., d 16 см, 1 шт., d 27 см, 1 шт., d 19 см, 1 шт., d 26 см, 1 шт., d 21 см, 1 шт., d 30 см, 1 шт., d 23 см, 1 шт., d 30 см, 1 шт., d 30 см, 1 шт., d 18 см, 1 шт., d 15 см, 1 шт., d 12 см, 1 шт., d 17 см, 1 шт., d 22 см, 1 шт., d 15 см, 1 шт., d 26 см, 1 шт., d 14 см (сухе), 1 шт., d 12 см (сухе), 1 шт., d 13 см (сухе), 1 шт., без лісорубного квитка (а.с.08).

Постановою Державної екологічної інспекції в Одеській області від 03 травня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст..65 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. (а.с.09).

Копію постанови отримано ОСОБА_1 03 травня 2017 року, що підтверджується його підписом в постанові про накладення адміністративного стягнення (а.с.09).

Вказана постанова ОСОБА_1 у порядку, визначеному ст..287-289 КУпАП, не оскаржувалася та набрала законної сили 15.05.2017 року.

05 травня 2017 року Державна екологічна інспекція в Одеській області звернулася до ОСОБА_1 із претензією про добровільне відшкодування завданих збитків, які відповідно розрахунку позивача складають 28 741,50 грн.(а.с.06-07).

Заподіяна шкода державним інспектором розрахована за «Таксами для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 року №665.

Проте відповідачем сума збитків не сплачена, у зв`язку з чим позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси (ст.142 Конституції України, ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно ст.15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

За статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Статтею 1 ЛК України встановлено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (стаття 7 ЛК України).

Частиною другою статті 19 ЛК України визначено, що обов`язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.

Основним завданням державного регулювання та управління у сфері лісових відносин є забезпечення ефективної охорони, належного захисту, раціонального використання та відтворення лісів. Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. (частина перша статті 25, стаття 63 ЛК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень.

Спеціальне використання лісових ресурсів на виділеній лісовій ділянці проводиться за спеціальним дозволом - лісорубний квиток або лісовий квиток, що видається безоплатно (стаття 69 ЛК України).

Відповідно до статті 86 ЛК України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

За змістом статті 105 ЛК України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні, зокрема, у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.

Підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України (стаття 107 ЛК України).

Відповідно до частини четвертої статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства зобов`язані відшкодувати шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначено у статті 1166 Цивільного кодексу України, з аналізу якої слідує, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України).

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 Цивільного кодексу України необхідно довести неправомірність поведінки особи; неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди; під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина особи, що завдала шкоду.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти, як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип процесуальної рівності сторін передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів ( Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands ) від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88 § 33).

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, в якій, з метою ефективного гарантування права на справедливий суд, відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.

Згідно частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів статті 12, частин першої, п`ятої - сьомої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Встановивши, що ОСОБА_1 без передбаченого законом дозволу та лісорубного квитка здійснив незаконну вирубку дерев, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 29.04.2017 року, складеним інспектором з охорони довкілля Радом Я.Я. та постановою Державної екологічної інспекції в Одеській області про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинене правопорушення від 03 травня 2017 року, що призвело до заподіяння шкоди навколишньому середовищу, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 нанесених збитків.

Доводи апеляційної скарги, що норми ч.6 ст.82 ЦПК України на нього не розповсюджуються, оскільки стосуються судових рішень, а не постанов, прийнятих посадовими особами виконавчих органів не спростовують правильність висновків суду, оскільки будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів на спростування своєї вини у завданні шкоди незаконною порубкою дерев відповідачем не надано. Більше того, ОСОБА_1 особисто в протоколі зазначив, що дійсно він разом з товаришами знесли декілька дерев породи ясень без відповідних документів, оскільки не знав, що використання лісових ресурсів (в даному випадку вирубка дерев) проводиться за спеціальним дозволом. В даному протоколі інспектором зазначено про знищення ОСОБА_1 20 дерев породи ясень відповідного діаметру, а не 3-х, як зазначає відповідач в апеляційній скарзі. Даний протокол підписаний відповідачем та зауваження останнього не містить. Крім того, отримавши 03 травня 2017 року постанову Державної екологічної інспекції в Одеській області про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинене правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст..65 КУпАП, останній її не оскаржував та добровільно 08.06.2017 року оплатив штраф (а.с.77). З урахуванням наведеного, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що в діях відповідача відсутня вина у заподіянні шкоди.

Крім того, посилання апелянта на положення постанови КМУ № 1045 від 01.08.2006 року «Про затвердження Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах» є безпідставними, оскільки вказаний порядок визначає процедуру видалення дерев, кущів, газонів і квітників на території населеного пункту, а спірні правовідносини виникли щодо знесення дерев за межами населеного пункту лісні насадження, розмір шкоди якої розраховано інспектором відповідно до «Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 року № 665 з урахуванням індексації встановленою даним порядком та становить 28 741,50 грн.

Доводи апелянта щодо розбіжностей посилань на норми КУпАП, які зазначає позивач в своєму позові та які містяться в вищезазначених протоколі та постанові не впливають на правильність висновків суду, оскільки суд правильно встановив всі обставини справи, дослідив докази, дав їм належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волкогонова Олексія Кузьмича залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено: 31.08.2021 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін