РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

13.08.2021 року смт. Мангуш

Першотравневий районний суд

Донецької області

у складі:

головуючого судді Демочко Д.О.

при секретарі Цукановій Л.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Мангуш в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу фіктивним, суд -

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Першотравневого районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу фіктивним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила наступне.

Між ОСОБА_3 та відповідачем був укладений шлюб. Від цього шлюбу народились ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Потім шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, хоча шлюбні відносини не були припинені. Як зазначає позивачка припинення шлюбу також було фіктивним, оскільки на той час відповідач був під слідством та не хотів, щоб якимось чином це відобразилось на дружині та дітях.

Між позивачкою та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 .

11 січня 2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем було зареєстрований повторно. Потім ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_7 .

Позивачка звернула увагу на те, що вона фактично не передала майно відповідачеві, а відповідач не передав їй грошові кошти. У вищевказаному будинку позивачка мешкала разом з відповідачем.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_3 вимушена була звернутися до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладеного між нею та відповідачем фіктивним.

Відповідачем по справі було подано відзив на позовну заяву, в якому він не визнає позовних вимог, вважає, що заявлені позовні вимоги є повністю не обґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перший шлюб між ОСОБА_4 та позивачкою було розірвано 09 квітня 2010 року. До моменту прийняття рішення Калінінським районним судом м. Донецька, щодо розірвання їхнього шлюбу, вони з позивачкою припинили фактичні шлюбні відносини ще в квітні 2008 року. Ця обставина підтверджується копіями позовних заяв від 23 червня та 15 грудня 2008 року «про стягнення аліментів на утримання дитини», які подавала позивачка до Калінінського районного суду м. Донецька.

Відповідач також зазначає, що обставиною, яка підтверджує, що фактичні шлюбні відносини між ним та позивачкою були припинені, слугує те, що в 2011 році він зареєстрував шлюб з іншою жінкою, з якою перебував у шлюбі більше року.

Відповідач звернув увагу на те, що при посвідчені 25 травня 2011 року договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 приватний нотаріус Донецького міського округу Подолян О.О., перевіривши всі необхідні відомості та інші документи, пересвідчившись у волевиявленні сторін на вчинення саме договору купівлі-продажу, діяла правомірно, відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та дотримувалася всіх вимог діючого законодавства України.

За цим договором позивачка передала у власність відповідача належне їй нерухоме майно, а відповідач, у свою чергу, прийняв це майно, сплатив за нього оговорену суму грошових коштів та зареєстрував в установленому порядку право власності.

Відповідач зазначає, що на користь цієї обставини свідчить нотаріально посвідчена заява позивачки від 16 серпня 2011 року, якою вона стверджує, що не має будь-яких претензій , в тому числі моральних і майнових (матеріальних) до відповідача з питань продажу домоволодіння АДРЕСА_1 .

Таким чином відповідач повністю заперечує проти позову та вважає доводи позивача про фіктивність договору купівлі-продажу не доведеними та просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

26 листопада 2018 року ОСОБА_3 було надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначила наступне.

Будь-якої передачі грошової суми від відповідача позивачу не було. Оскільки сума за нерухомість є значною, то особа, яка передає вказану суму, повинна мати її. Відповідач таких доходів не мав. Таким чином, він не міг позивачці фактично сплатити таку суму. В тому числі, позивачка після оформлення вказаної угоди не придбала іншого майна, не вклала ці грошові кошти до банку, оскільки їх не було. Договір купівлі-продажу був оформлений фіктивно для того, щоб відповідач займався оформленням державного акту на земельну ділянку. Та він запевнив позивачку, що для того щоб він оформив земельну ділянку самостійно, а позивачка перебувала вдома та займалася дітьми, відповідачу необхідно, щоб власником майна був саме він.

Також позивачка зазначила, що саме стягнення аліментів на утримання дружини та дітей не свідчить про відсутність відносин між чоловіком та жінкою. Як було зазначено в відзиві на позовну заяву - до відзиву додана копія позовної заяви від 02.02.2009 року. Угода була в травні 2011 року. Факт сплати аліментів спростовується наявністю повторного шлюбу та народженням ще однієї дитини.

30 листопада 2018 року ОСОБА_3 по даній цивільній справі було подано заяву про забезпечення позовних вимог, а саме вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок за АДРЕСА_1 .

Проте позивачкою ОСОБА_3 було надано до суду заяву в якій вона просить залишити заяву про забезпечення позову без розгляду, так як на даний час вона вважає її передчасною.

30 листопада 2018 року ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі про визнання договору купівлі-продажу фіктивним було залишено без розгляду.

03 грудня 2018 року відповідачем до суду було надано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності в якій він вказав, що спірна угода була укладена 25 травня 2011 року, тобто з часу її укладення та нотаріального посвідчення минуло більше ніж 7 років, що вочевидь свідчить про сплив позовної давності, визначеної законом, тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності та повністю відмовити в задоволенні позовної заяви.

В свою чергу представником позивача 13 грудня 2018 року було подано заперечення на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності від 03 грудня 2018 року, в якому представник зазначила що позивачка ОСОБА_3 дізналася про те, що відповідач не має наміру виконати умови при яких був укладений вказаний фіктивний договір, про що було викладено у позовній заяві. Таким чином, перебіг позовної давності починається саме з того часу, коли позивач дізналася про порушення її права, а саме з моменту подачі до суду позовної заяви про розірвання шлюбу та про поділ майна спільної сумісної власності.

28 березня 2019 року відповідачем було надано заперечення на відповідь на відзив в якій зазначив, що враховуючи позицію позивача викладену у відповіді на відзив вважає її такою, що не має відношення до предмета спору, не спростовує наміру сторони угоди створити правові наслідки, не підтверджує умислу сторони укласти правочин без мети його виконання.

Позивач в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позовних заявах.

Відповідач в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином.

Представник Відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечив проти задоволення позову, з посиланням на підстави викладені у відзивах на позовні заяви.

Вислухавши пояснення позивачки та відповідача і її представника, допитавши свідків, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.05.2011 року між ОСОБА_3 (продавцем) та відповідачем ОСОБА_4 (покупцем) був укладений договір купівлі - продажу домоволодіння, згідно з яким Продавець продав, а ОСОБА_4 купив домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 без виділу земельної ділянки, загальною площею 101,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Подолян О.О., нотаріально посвідченого 25.05.2011 за № 3204 уреєстрі нотаріальних дій (а.с. 33-36).

За п.1.2 Договору домоволодіння, що відчужується, належить Продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першотравневої державної нотаріальної контори Донецької області 02 серпня 2000 року за реєстровим № 1531.

Згідно п.п. 2.1, 2.2 Договору продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчиняється за ціною 113183 гривні, які отримані Продавцем від Покупця до укладення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане домоволодіння та відсутність матеріальних претензій підписанням цього договору.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За положеннями ч. 1 ст.317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

За п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Позивачка була присутньою під час укладення договору 25.05.2011 року, що нею не заперечувалось, нотаріусом роз`яснювались права та обов`язки сторін договору, наслідки укладення договору купівлі - продажу, надавався для прочитання та ознайомлення текст договору, перевірялась дієздатність сторін, жодних заперечень з приводу укладення саме договору купівлі - продажу вказаного нерухомого майна ані з боку позивачки, ані з боку відповідача по справі не було. На момент підписання договору ОСОБА_3 на будь - які захворювання, які б перешкоджали їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не страждала, в стані алкогольного сп`яніння не перебувала, розуміла зміст укладеного договору - іншого позивачкою не доведено.

Суд приймає доводи відповідача, що була досягнута згода щодо укладення договору купівлі - продажу, визначена вартість майна, кошти, за яке вона отримала до підписання договору, що підтвердила в момент його укладення, про що свідчить підпис ОСОБА_3 в договорі, а також нотаріально посвідчена заява позивачки від 16 серпня 2011 року, якою вона стверджує, що не має будь-яких претензій, в тому числі моральних і майнових (матеріальних) до відповідача з питань продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , а також те, що зазначений договір купівлі-продажу не носить характеру уявного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.. ст.. 234, 235 ЦК України, а повний розрахунок по даній угоді був здійснений в момент її підписання (а.с. 55).

Твердження позивачки про те, що будь-якої передачі грошової суми від відповідача не було, оскільки він не мав таких доходів, а Договір купівлі-продажу був оформлений фіктивно для того, щоб відповідач займався оформленням державного акту на земельну ділянку, жодними доказами не підтверджені.

Посилання позивачки на фіктивність договору є також безпідставними. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, а також кореспондується Верховним Судом в постанові від 04 березня 2019 року по справі №642/4737/16-ц.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Позивачкою жодним чином не доведено, що ОСОБА_4 станом на момент укладення оспорюваного договору, вчиняв дії, які спрямовані на не настання реальних наслідків вчинення такого правочину, не доведена також відсутність у обох сторін наміру щодо реального переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , при цьому слід врахувати, що відповідачем здійснено державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, у зв`язку з чим, суд зазначає, що підстави для визнання зазначеного договору фіктивним відсутні.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі - продажу не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а також доказів того, що ОСОБА_3 не розуміла змісту договору, який укладався і наслідків його укладення, а також доказів того, що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі, що Відповідач зловживаючи довірою ввів в оману ОСОБА_3 , позивачкою також не надано.

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу фіктивним такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з того, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Із досліджених в суді доказів, суд вважає, що строк звернення позивача до суду із позовом пропущений, однак із врахуванням вищезазначеного відмовляє з підстав необґрунтованості позову.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу фіктивним - відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено 20.08.2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Суддя Д.О.Демочко