Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4715/20 Головуючий у 1-й інст. Чуб І. А.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/4715/20за позовом Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Чуб І.А. у м. Андрушівка

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року Акціонерне товариство «БАНК ФОРВАРД» (далі - АТ «БАНК ФОРВАРД») звернулось до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за Договором про надання та використання платіжної картки в сумі 69236,19 грн.

При цьому посилається на те, що 22.06.2010 року між ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є позивач, та відповідачем, було укладено Договір про надання та використання платіжної картки. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим, станом на 30.03.2020 утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 65 166,88 грн. та 3% річних в розмірі 4069,31 грн.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем було підписано заяву при укладенні договору, чим останній підтвердив свою згоду на те, що вказана заява разом з Умовами по картках, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання та використання платіжної картки. Підписанням вказаної заяви, відповідач погодив, що повністю згоден з вказаними Умовами, розуміє їх зміст та зобов`язується їх виконувати. Крім того, позивачем було надано розрахунок, в якому зазначені суми тіла кредиту та відсотків, відповідно до умов договору та виписка по картковому рахунку, які є належними та допустимими доказами, з яких слідує, що відповідач користувався кредитними коштами та погашав заборгованість. При цьому, подані позивачем докази, відповідачем не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи щодо недоведеності банком існування між сторонами кредитних правовідносин за Договором про надання та використання платіжної картки, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав з наведених в ній підстав. При цьому зазначив, що його довіритель дійсно отримував кредитну картку від позивача, з встановленим кредитним лімітом в 10000,00 грн, які ним були погашені ще в 2014 році.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, який не з`явився в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо за законом ця форма для даного виду договору не вимагається.

Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що 22 червня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «БАНК ФОРВАРД», із заявою №83837865 про надання кредитних коштів (а.с.5-7).

Цього ж числа між вказаними сторонами було укладено кредитний договір, який складається із заяви кредитора № 83837865 на 3-х аркушах, Умов надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт» та Довідки про умови кредитування ПАТ «Банк Русский Стандарт» про орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, яка була підписана особисто ОСОБА_1 .

Згідно умов даного договору відповідач отримав кредит в сумі 1057,60 грн. на платіжну картку, для купівлі цифрової камери та аксесуарів до неї, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,01 % річних з 23.06.2010 по 23.01.2011 на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном погашення до 23.01.2012 року.

На підставі вказаної заяви, в терміни для відповіді на пропозицію (оферту), Банк 03 травня 2011 року прийняв пропозицію (оферту) та уклав з відповідачем в подальшому Договір № 88902580 про надання та використання платіжної картки, відкривши рахунок та випустивши платіжну картку на ім`я відповідача.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 22.06.2010, останній погодився, що ця Заява разом із Умовами надання та обслуговування платіжних карток, а також Тарифами складає між ним та банком договір про Картку та кредитний договір. Ознайомлення з вказаними документами відповідач засвідчив своїм підписом.

Відповідно до п.2.9 Умов надання та обслуговування платіжних карток, яка передбачає, що активізація картки здійснюється при зверненні Клієнта в Банк по телефону Довідково-інформаційного центру Банку, 14.07.2011 року була проведена процедура активізації картки, в результаті чого Банком була видана кредитна картка № НОМЕР_1 , на яку був встановлений кредитний ліміт по Договору зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 45 % річних.

Згідно пункту 2.16 Умов надання та обслуговування платіжних карток передбачено, що договір діє до повного погашення заборгованості клієнтом на підставі виставленої клієнту Банком заключної вимоги, але не раніше повного виконання клієнтом своїх зобов`язань перед банком.

Пунктом 4.15 Умов надання та обслуговування платіжних карток визначено, що при наявності понадлімітної заборгованості та/або при наявності у клієнта пропущеного мінімального платежу, черговий мінімальний платіж збільшується на суму такої понадлімітної заборгованості та/або пропущеного мінімального платежу у випадках передбачених тарифами/ умовами (а.с.14 т.1).

В свою чергу, пунктом 4.17 Умов надання та обслуговування платіжних карток передбачено, що з метою погашення клієнтом заборгованості, банк виставляє клієнту заключний рахунок-виписку. Погашення заборгованості повинне бути здійснене клієнтом у строк не пізніше 30 календарних днів від дня виставлення заключного рахунку-виписки. Днем виставлення банком клієнту заключного рахунку-виписки є день його формування і направлення клієнту.

Як визначено у пункті 8.15 Умов надання та обслуговування платіжних карток, банк має право на власний розсуд визначити момент витребування Кредиту і вимагати погашення клієнтом заборгованості в повному обсязі, сформувавши і направивши клієнтові заключний Рахунок-виписку, у тому числі, у випадку невиконання клієнтом своїх зобов`язань, передбачених Умовами, а також при припиненні дії картки (а.с.16 т.1).

Незважаючи на направлений Банком відповідно до п. 4.17 Умов на адресу відповідача заключний Рахунок-виписку від 02.02.2018 року про погашення заборгованості на загальну суму 65166,88 грн. до 02.03.2018 року, останній вказану суму кредитної заборгованості не погасив.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту та сплати відсотків, у зв`язку з чим, на день звернення позивача до суду з даним позовом загальна заборгованість відповідача за кредитним договором склала 65166,88 грн.

На підтвердження даної суми Банк надав виписку по рахунку по договору № 88902580 від 03.05.2011 та розрахунок заборгованості, за яким заборгованість за кредитом складає 65166,88 грн. (а.с.34-37 т.1).

У матеріалах справи відсутні докази на спростування відображеної у виписці по рахунку та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем. Також зі змісту вказаного розрахунку та виписці вбачається зарахування Банком на погашення заборгованості за кредитним договором сплачених відповідачем платежів (а.с.163-202).

Таким чином, надані банком виписка по рахунку та розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Таким чином, оскільки між сторонами існують договірні відносини, що виникли із договору про надання та користування платіжної картки, які відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості. Разом з тим, районний суд, не врахував вказані обставини, а тому безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог Банку.

Однак колегія суддів вважає, що вимоги банку підлягають до часткового задоволення через пропуск банком строку позовної даності виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідачем 28 січня 2021 року подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.207 т.1).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Строк виконання боржником щомісячного зобов`язання згідно із ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Разом з тим, правовідносини боржника за договором не можна вважати припиненим в іншій частині, яка стосується відповідальності боржника за невиконання ним окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу трьохрічного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Таким чином, встановивши, що останній платіж здійснено відповідачем у квітні 2015 року, строк виконання основного зобов`язання настав 02.03.2018 року (заключна вимога банку про дострокове погашення заборгованості за кредитом), з позовом банк звернувся до суду 21.04.2020 року, а тому вимоги банку щодо стягнення з боржника заборгованості по кредиту в частині щомісячних зобов`язань за період з 03.05.2011 р. по 21.04.2017 не підлягають до задоволення через сплив позовної давності.

Разом з тим, з відповідача ОСОБА_1 на користь банку підлягає до стягнення заборгованість за кредитом за період з 22 квітня 2017 року по 03 березня 2018 року в сумі 17502,42 грн.

Крім того, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив також стягнути заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та нараховану пеню.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу наведеної норми слідує, що вона передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Під час розгляду справи було встановлено, що строк кредитування закінчився 02 березня 2018 року. Тобто, з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити суму процентів відповідно до ст.625 ЦК України.

Таким, чином колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь банку, крім суми заборгованості за кредитом, підлягає також стягненню заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит, із розрахунку три проценти річних за період з 03 березня 2018 року по 30 березня 2020 року (в межах позовних вимог, що складає 760 днів) в сумі 1093,30 грн. (17502,42х3%х760:365=1093,30) і саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

За таких обставин, рішення районного суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 18595,72 грн та понесених судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (26,8%) в сумі 1408,34 грн.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» задовольнити частково.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського,105) заборгованість за договором про надання та користування платіжної картки № НОМЕР_3 в сумі 18595,72 грн, з них: 17502,42 грн. заборгованість за кредитом та 1093,30 грн 3% річних.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» судовий збір в розмірі 1408,34 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2021 року.

Головуючий Судді