Дата документу 07.09.2021 Справа № 331/4782/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4782/18
Провадження №22-ц/807/1712/21
Головуючий в 1-й інстанції - Жукова О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайлент-Девелоп» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 16 травня 2019 року) у справі за позовом Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 , третя особа Державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення майна,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 20 серпня 2015 року між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить Державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме цілісного майнового комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 4893,4 кв.м., що складається з наступних об`єктів нерухомості: будівля головного корпусу А2, А3 загальною площею 1798 кв.м.; приміщення розливу та укладки А1 загальною площею 442 кв.м.; посудна ділянка А2 загальною площею 416,2 кв.м.; посудна ділянка А3 загальною площею 421 кв.м.; котельня інв. №01002, А4 загальною площею 154,4 кв.м.; склад посуду інв. №1008, Г загальною площею 152,5 кв.м.; склад Д загальною площею 12,4 кв.м.; трансформаторна підстанція Ж; матеріальний склад інв. №01015, К загальною площею 335,3 кв.м.; склад готових виробів інв. №01014, Л загальною площею 296 кв.м.; склад посуду інв. №010007, П2 загальною площею 115,4 кв.м.; прохідна інв. №01024, Р загальною площею 22,9 кв.м.; крамниця С1 загальною площею 85,4 кв.м.; склад Н загальною площею 5,4 кв.м.; механічна майстерня інв. №01026, Т загальною площею 343,8 кв.м.; гаражі інв. №01028, Т1 загальною площею 141, 8 кв.м.; вбиральня М загальною площею 10 кв.м.; мийка А 5 загальною площею 140, 9 кв.м.

Оскільки, вказаний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, що суперечить вимогам ст. ст. 5, 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», п. п. 6, 8, 10 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803, та на шкоду економічним інтересам держави - без погодження з Фондом державного майна України та за ціною, яка економічно непідтверджена, заступник прокурора просив суд на підставі статей 203, 215, 216, 227 ЦК України визнати вказаний договір недійсним і зобов`язати покупця повернути державі отриману за недійсним договором нерухомість.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року позов Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 , третя особа Державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення майна задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.08.2015 (реєстраційний номер об`єкту 01), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України (, вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001) з однієї сторони (Продавець) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) з іншої сторони (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Хамулою Н.Г.

Зобов`язано ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) повернути державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України (, вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001) нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Артема (Святого Миколая), 53, м. Запоріжжя, що складається з наступних об`єктів: будівля головного корпусу А-2, А-3 загальною площею 1798 кв.м.; приміщення розливу та укладки А1 загальною площею 442 кв.м.; посудна ділянка А2 загальною площею 416,2 кв.м.; посудна ділянка А3 загальною площею 421 кв.м.; котельня інв. №01002, А4 загальною площею 154,4 кв.м.; склад посуду інв. №1008, Г загальною площею 152,5 кв.м.; склад Д загальною площею 12,4 кв.м.; трансформаторна підстанція Ж; матеріальний склад інв. №01015, К загальною площею 335,3 кв.м.; склад готових виробів інв. №01014, Л загальною площею 296 кв.м.; склад посуду інв. №010007, П2 загальною площею 115,4 кв.м.; прохідна інв. №01024, Р загальною площею 22,9 кв.м.; крамниця С1 загальною площею 85,4 кв.м.; склад Н загальною площею 5,4 кв.м.; механічна майстерня інв. №01026, Т загальною площею 343,8 кв.м.; гаражі інв. №01028, Т1 загальною площею 141,8 кв.м.; вбиральня М загальною площею 10 кв.м.; мийка А5 загальною площею 140,9 кв.м., усього 4893,4 кв.м., - отримане за договором купівлі-продажу від 20.08.2015.

Зобов`язано Міністерство аграрної політики та продовольства України (, вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001) повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) грошову суму 1 386 264 (один мільйон триста вісімдесят шість тисяч двісті шістдесят чотири ) гривні 00 копійок , передану ним державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на виконання укладеного між ними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.08.2015 (реєстраційний номер об`єкту 01), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України (, вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001) на користь прокуратури Запорізької області (, вул. О. Матросова, 29а, м. Запоріжжя, 69057, розрахунковий рахунок № 0271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету-2800, МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області, ) кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору за подачу позовної заяви, в сумі 11277,98 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь прокуратури Запорізької області (, вул. О. Матросова, 29а, м. Запоріжжя, 69057, розрахунковий рахунок № 0271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету-2800, МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області, ) кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору за подачу позовної заяви, в сумі 11277,98 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року, апеляційні скарги Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2021 року, касаційні скарги Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 , залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залишена без змін

Не погоджуючись із рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайлент-Девелоп», як особа яка не брала участі у справі у відповідності до ч.1 ст. 352 ЦПК України, подало апеляційну скаргу в яких, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, судом першої інстанції не було взято до уваги, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Сайлент-Девелоп» 15 травня 2019 року був укладений Договір суборенди земельної ділянки б/н, на якому знаходиться спірне майно.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом оспорюваного договору купівлі-продажу є цілісний майновий комплекс, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 4893,4 кв.м., який перебував у власності держави, на праві господарського відання належав ДП «Бердянське агроторгове підприємство». Зазначене державне підприємство належало до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Статутом ДП «Бердянське агроторгове підприємство», затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 21 лютого 2011 року № 46, передбачено, що відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, підприємство має право лише за попередньою згодою Уповноваженого органу управління на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює повноваження щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ним у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Уповноважений орган управління приймає рішення про реорганізацію та ліквідацію підприємства (а.с. 29-46 т. 1).

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01 липня 2013 року № 403 припинено шляхом ліквідації діяльність ДП «Бердянське агроторгове підприємство». Пунктом 4.3 цього наказу зобов`язано голову комісії з ліквідації підприємства провести інвентаризацію і оцінку майна, коштів та здійснити продаж основних засобів підприємства в установленому законодавством порядку з метою погашення заборгованості підприємства (а.с.40 -41 т. 2).

01 липня 2014 року голова комісії з ліквідації ДП «Бердянське агроторгове підприємство» уклав із професійно-технічним навчальним закладом «Майстер» товариства з обмеженою відповідальністю «ТДН» договір № 11/2014 на проведення незалежної експертної оцінки ринкової вартості будівель і споруд, що належить ДП «Бердянське агроторгове підприємство» на праві державної власності , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно висновку експерта від 01 квітня 2015 року ринкова вартість об`єктів нерухомості, що належать ДП «Бердянське агроторгове підприємство» на праві державної власності , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівля головного корпусу А2, А3 загальною площею 1798, 0 кв.м.; будівля котельної літери А4 інв. №01002, загальною площею 154,4 кв.м.; приміщення розливу та укладки А1 інв. № 1004, загальною площею 442,0 кв.м.; посудна ділянка А2 загальною площею 416 , 2 кв.м.; склад посуду інв. №1008, Г загальною площею 152, 5 кв.м.; склад посуду інв. №010007, П2, загальною площею 115,4 кв.м.; мийка А5 , загальною площею 140, 9 кв.м; склад готових виробів інв. №01014, Л загальною площею 296 кв.м.; матеріальний склад інв. №01015, К загальною площею 335, 3 кв.м.; трансформаторна підстанція Ж; механічна майстерня інв. №01026, Т, загальною площею 343,8 кв.м.; прохідна інв. №01024, Р, загальною площею 22, 9 кв.м.; крамниця С1 загальною площею 85, 4 кв.м.; вбиральня М загальною площею 10, 0 кв.м.; гаражі інв. №01028, Т1, загальною площею 141, 8 кв.м.; посудна ділянка А3 загальною площею 421,0 кв.м.; склад Д загальною площею 12,4 кв.м.; склад Н, загальною площею 5,4 кв.м.; огорожа № 1,2, 3 , ворота № 5 інв. № 2001; вимощення, інв. № 2002, навіс для зберігаення посуду Л2 , інв. № 1006, загальна площа 743, 1 кв. м. ; навіс для зварювальних робіт О , інв. № 1009, загальна площа 146, 1 кв. м.; навіс транспортера П 1 , інв. № 1010, загальна площа 118, 6 кв.м., становить 1 383 264 грн. або 58 984 доларів США.

Згідно протоколу проведення відкритих публічних торгів (аукціону) № 1 від 18 червня 2015 року Міжнаціональною Універсальною Товарно-Сировинною Біржею «ЕПСІЛОН» ОСОБА_1 визнано переможцем аукціону з купівлі спірного майна лоту 1, за ціною 1 386 264 грн. (а.с 24-25 т. 1).

20 серпня 2015 року між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить Державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме цілісного майнового комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 4893,4 кв.м., розташовоного на земельній ділянці площею 1, 4940 га, що складається з наступних об`єктів нерухомості: будівля головного корпусу А2, А3 загальною площею 1798 кв.м.; приміщення розливу та укладки А1 загальною площею 442 кв.м.; посудна ділянка А2 загальною площею 416 ,2 кв.м.; посудна ділянка А3 загальною площею 421 кв.м.; котельня інв. №01002, А4 загальною площею 154, 4 кв.м.; склад посуду інв. №1008, Г загальною площею 152, 5 кв.м.; склад Д загальною площею 12,4 кв.м.; трансформаторна підстанція Ж; матеріальний склад інв. №01015, К загальною площею 335, 3 кв.м.; склад готових виробів інв. №01014, Л загальною площею 296 кв.м.; склад посуду інв. №010007, П2, загальною площею 115,4 кв.м.; прохідна інв. №01024, Р , загальною площею 22, 9 кв.м.; крамниця С1 загальною площею 85, 4 кв.м.; склад Н, загальною площею 5,4 кв.м.; механічна майстерня інв. №01026, Т, загальною площею 343,8 кв.м.; гаражі інв. №01028, Т1, загальною площею 141, 8 кв.м.; вбиральня М загальною площею 10 кв.м.; мийка А5 , загальною площею 140, 9 кв.м.(а.с. 12-13 т. 1).

Відповідно до п. 3 договору продаж вчинено за 1 386 264 грн.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що реалізація майна державного підприємства в процедурі ліквідації за рішенням органу, уповноваженого управляти державним майном, є різновидом відчуження майна, а тому необхідно застосувати до спірних правовідносин підпункт «и» пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Порядок відчуження об`єктів державної власності, статті 203, 215 ЦК України, у зв`язку із чим визнати оспорюваний договір купівлі-продажу від 20 серпня 2015 року недійсним у зв`язку з тим, що нерухоме майно було відчужене з порушенням вимог законодавства, без погодження Фонду державного майна України.

У зв`язку з визнанням договору купівлі-продажу від 20 серпня 2015 року недійсним, суд вважав за необхідне застосувати правила реституції передбачені частиною першою статті 216 ЦК України для двох сторін правочину - а саме зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України майно одержане ним, як покупцем за недійсним договором, та зобов`язати державу в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України повернути відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти, які він передав на виконання цього ж договору.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Державне підприємство - це юридична особа публічного права (частина друга статті 167 ЦК України).

Як встановлено законом (частини перша, друга та дев`ята статті 73 ГК України), державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

Державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання, - речового права суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГК України та іншими законами (частини перша та друга статті 74, частина перша статті 136 ГК України).

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства (частина друга статті 136 ГК України).

Крім того, ГК України (частина шоста статті 73 ГК України) прямо передбачає, що особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України "Про управління об`єктами державної власності".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Стаття 3 цього Закону майно, яке передане державним комерційним підприємствам, відносить до об`єктів управління державної власності.

З огляду на наведене, закон установлює особливості правового статусу державного підприємства як юридичної особи публічного права та особливості правового режиму майна державного підприємства, до яких застосовується спеціальний порядок правового регулювання, в тому числі й щодо управління майном державного підприємства, розпорядження цим майном, що не дає підстав для їх цілковитого ототожнення з правовим статусом юридичних осіб приватного права та порядком регулювання правового режиму майна юридичних осіб приватного права.

Характерною особливістю правового статусу державного підприємства, правового режиму майна цього підприємства є обмеження на рівні закону його (підприємства) правомочності розпорядження щодо окремих видів майна та наявність спеціальних, закріплених окремим законом, правил управління майном державного підприємства, зокрема й правил щодо розпорядження державним майном у спосіб його відчуження.

Так, правила розпорядження майном, що належить державному підприємству на праві господарського відання, передбачають участь у цьому процесі суб`єктів управління об`єктами державної власності, в тому числі Фонду державного майна України. Зокрема, згідно з підпунктом "и" пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Такий випадок установлено частиною п`ятою статті 75 ГК України, відповідно до якої відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами. Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Фонд державного майна України виступає організатором продажу нерухомого майна в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Кабінет Міністрів України постановою від 6 червня 2007 року № 803 затвердив Порядок відчуження об`єктів державної власності. Пунктом 6 цього Порядку так само передбачено, що рішення про надання згоди на відчуження, зокрема, нерухомого майна державної власності приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Для процедури відчуження майна державного підприємства, яке перебуває в процесі ліквідації за рішенням органу, до сфери управління якого воно належить, подібних винятків ГК України чи Закон України "Про управління об`єктами державної власності" не передбачають, а також і не містять норм, які б спеціально уповноважували саме в такому випадку керівництво державного підприємства, комісію з його ліквідації, голову такої комісії та/або орган, до сфери управління якого воно належить, відчужувати нерухоме майно підприємства без погодження з Фондом державного майна України.

Прокурор, звертаючись з позовом, посилався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20 серпня 2015 року укладений з порушенням вимог чинного законодавства щодо відчуження комунального майна, у зв`язку з чим просив визнати його недійсним та застосувати наслідки недійсності.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до частини першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Судом першої інстанції встановлено, що після прийняття рішення про ліквідацію ДП "Бердянське агроторгове підприємство" Міністерство аграрної політики та продовольства України від імені власника (держави) на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2015 року здійснило відчуження нерухомого майна, розташованого на вул. Артема, 53 у м. Запоріжжі, яке було власністю держави і на праві господарського віддання було закріплене за ДП "Бердянське агроторгове підприємство".

З приводу отримання погодження на таке відчуження підприємство, комісія з ліквідації підприємства, її голова чи міністерство до Фонду державного майна України не зверталися й відповідного погодження не одержували.

Реалізація майна державного підприємства в процедурі ліквідації за рішенням органу, уповноваженого управляти державним майном, є різновидом відчуження майна, а тому до спірних відносин застосовується підпункт "и" пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", Порядок відчуження об`єктів державної власності, статті 203, 215 ЦК України, і відповідно обґрунтованим є рішення про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним у зв`язку з тим, що нерухоме майно було відчужене з порушенням вимог законодавства, без погодження Фонду державного майна України.

Правильним є й висновок суду про застосування реституційних наслідків, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України, для обох сторін правочину у зв`язку з визнанням договору купівлі-продажу від 20 серпня 2015 року недійсним.

Доводи апеляційної скарги з приводу неврахування, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Сайлент-Девелоп» договору суборенди земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 від 15 травня 2019 року, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначений договір укладений вже після ухвалення оскаржуваного рішення і стосується земельної ділянки, а не нерухомого майна - цілісного майнового комплексу, який передавався у власність відповідачу у справі за оспорюваним договором.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайлент-Девелоп» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 вересня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: В. Ю. Бєлка

Е. А. Онищенко