КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/5524/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Карпенка В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2021 року у складі судді Сердинського В.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до садівничого товариства «Заліське» про визнання недійсними рішень загальних зборів та відновлення становища, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до садівничого товариства «Заліське» (далі - СТ «Заліське»), в якому просив визнати недійсними рішення загальних зборів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року, відповідно до Протоколу №2, відновити становище з споживання електричної енергії ОСОБА_1 за місцем проживання по АДРЕСА_1 в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, зобов`язати СТ «Заліське» підключити будинок до мережі електропостачання, що належить СТ «Заліське», стягнути судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є членом СТ «Заліське» з початку його створення та має у володінні земельні ділянки в садівничому товаристві по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3 , про що свідчать членські книжки, але постійно проживає в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав його покійній матері ОСОБА_2 , та який він орендує з січня 2018 року у племінниці ОСОБА_3 , яка стала власницею будинку та земельної ділянки.

02 березня 2019 року та 13 квітня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою (вхідний №85), в якій просив надати йому рахунок з розрахунком вартості спожитої електроенергії та вартості доставки електроенергії до точки споживання що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для його оплати, та заявою (вхідний №95) про надання йому для ознайомлення копії Статуту СТ «Заліське», договорів, укладених СТ «Заліське» між енергозбутовою компанією та СТ «Заліське», протоколу загальних зборів СТ «Заліське», іншого документу, який відображає яким чином та на підставі яких підставах, були заключні договори між СТ «Заліське» та енергозбутовою компанією на доставку купленої електроенергії до точки постачання в СТ «Заліське», положення СТ «Заліське» або іншого документу, на підставі якого здійснюється розрахунок компенсації членами СТ «Заліське» вартості спожитої електроенергії юридичною особою СТ «Заліське».

У відповіді №258 від 01.04.2019 p. СТ «Заліське» просило вважати цю відповідь попередженням про відключення від електроенергії за несплату за спожиту електроенергію з 20.01.2019 р. останній показник 13010 кВт. по травень 2019 року. Відключення заплановано на 11.05.2019 року.

11 травня 2019 року СТ «Заліське» відключило електропостачання від будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що він є співвласником системи електропостачання СТ Заліське», яка є спільною сумісною власністю.

Система електроспоживання членами СТ «Заліське», в СТ «Заліське» була побудована по принципу мовчазної згоди, за якою підключення земельних ділянок, що належать членам СТ «Заліське», здійснювалося від системи електропостачання СТ «Заліське», як від спільної сумісної власності, до приватних систем електроспоживання на земельних ділянках, членів СТ «Заліське», через лічильники електричної енергії.

Таким чином, є факт того, що голова Правління СТ «Заліське», яка незаконно представляє СТ «Заліське», віддаючи усний наказ електрику СТ «Заліське» про відключення від електропостачання будинку позивача, порушила права останнього, як співвласника системи електропостачання СТ «Заліське» на споживання електричної енергії, спираючись на рішення загальних зборів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року Протокол №2.

20 серпня 2016 року в СТ «Заліське» були проведені загальні збори членів та складено Протокол №2.

20 серпня 2016 року загальні збори СТ «Заліське» обрали Гудінову І.А. на посаду голови садівничого товариства, тобто на посаду, яка не була передбачена Статутом СТ «Заліське».

Станом на 20 серпня 2016 року єдиним підтвердженням членства в СТ «Заліське» можуть бути членські книжки, бухгалтерські документи по сплаті вступних, членських та цільових внесків.

Загальні збори членів СТ «Заліське» могли бути правомочні за умови присутності на них більше половини членів, які підтвердили б своє членство членськими книжками або бухгалтерськими документами обліку вступних, членських та цільових внесків.

Позивач був присутній 20 серпня 2016 року на загальних зборах СТ «Заліське» і стверджує, що на ньому не було в наявності, тобто присутніми 301 член СТ «Заліське», доручення, на підставі яких нібито 26 членів СТ «Заліське» доручили своє право голосу іншим особам, не є актами представництва і тому не можуть бути враховані як такі, що були присутніми на цих загальних зборах.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне тлумачення закону, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що СТ «Заліське» станом на 20 серпня 2016 року не мало реєстру членів Садівничого товариства і немало можливість встановлювати як загальну їх кількість так і кворум на зборах, оскільки з 301 однієї особи, що були 20 серпня 2016 року зареєстровані в списках присутніх на загальних зборах СТ «Заліське», тільки 205 осіб, теоретично, можна вважати такими, що можуть бути членами СТ «Заліське». Але ніяких доказів про те, що вони є власниками саме тих земельних ділянок від яких 20 серпня 2016 року зареєструвалися на загальних зборах СТ «Заліське» не надало.

Зокрема за змістом зазначено, що районним судом не встановлено, такої обставини, як наявність членства в СТ «Заліське» осіб, які були зареєстровані 20 серпня 2020 року для участі в загальних зборах.

Крім того, районним судом не встановлено порушень прав та інтересів ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки в СТ «Заліське» та не наведено в мотивувальній частині рішення оцінки кожного аргументу позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу СТ «Заліське» просило рішення районного суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надавав пояснення в судовому засідання 06.07.2021 року, підтримавши апеляційну скаргу (а.с. 24 т.3), а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Колегія суддів, вислухавши представника СТ «Заліське» в особі голови правління Гудінової І.Л., яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є членом СТ «Заліське» та має у володінні земельні ділянки в садівничому товаристві по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3 , про що свідчать членські книжки(а.с.13,14 т. 1).

Відповідно до договору оренди нерухомого майна №11-19-01/18 від 19.11.2018 р., позивач проживає в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який разом із відповідною земельною ділянкою площею 0,0600 га, згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 21 грудня 2017 року, належать ОСОБА_3 (а.с.31-39 т. 1).

Встановлено, що позивач звертався до відповідача з заявами 02 березня та 13 квітня 2019року, у яких просив надати йому рахунок з розрахунком вартості спожитої електроенергії та вартості доставки електроенергії до точки споживання що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для його оплати та надання йому для ознайомлення копії Статуту СТ «Заліське», договорів, укладених СТ «Заліське» між енергозбутовою компанією та СТ «Заліське», протоколу загальних зборів СТ «Заліське», іншого документу, який відображає яким чином та на підставі яких підставах, були заключні договори між СТ «Заліське» та енергозбутовою компанією на доставку купленої електроенергії до точки постачання в СТ «Заліське», положення СТ «Заліське» або іншого документу, на підставі якого здійснюється розрахунок компенсації членами СТ «Заліське» вартості спожитої електроенергії юридичною особою СТ «Заліське» (а.с.15,16 т. 1).

Між тим, листом від 01.04.2019 року за №258 товариство відмовило у видачі та просило вважати цю відповідь попередженням про відключення від електроенергії за несплату за спожиту електроенергію з 20.01.2019 року останній показник 13010 кВт. по травень 2019 року. Відключення заплановано на 11.05.2019 року (а.с.17 т. 1).

11 травня 2019 року працівниками СТ «Заліське» було відключено електропостачання від будинку по АДРЕСА_1 , у якому проживав ОСОБА_1 .

Статутом садівничого товариства « Заліське» підтверджується, що товариство є добровільним об`єднанням громадян, створено у відповідності до положень чинного законодавства України, є неприбутковою юридичною особою та не має на меті одержання прибутку.

Позивач звернувся до суду з позовом до обслуговуючого кооперативу з вимогами про визнання недійсними рішення загальних зборів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року, відповідно до Протоколу №2, як проведених за відсутності кворуму, відновити становище з споживання електричної енергії ОСОБА_1 за місцем проживання по АДРЕСА_1 та зобов`язати СТ «Заліське» підключити будинок до мережі електропостачання, остільки такі дії було вчинено незаконно, а відключенням будинку від електропостачання порушено його права, як члена товариства та співвласника системи електропостачання СТ Заліське».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що вони є безпідставними та заявлені із пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 201/9139/18 (провадження № 14-321цс19).

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим стаття 20 ГПК України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.

За змістом положень статті 167 ГК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 ГК України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.

Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (стаття 93 ГК України).

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (стаття 94 ГК України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами статей 83, 85, 86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України «Про кооперацію».

За змістом положень статей 2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (статті 2, 23 Закону України «Про кооперацію»).

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув, а тому такий спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18 (провадження № 14-170цс19).

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За приписами пункту 4 частини першої статті 374, частини першої, другої статті 377 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення й закриття провадження у зазначеній справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 367, 374 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до садівничого товариства «Заліське» про визнання недійсними рішень загальних зборів та відновлення становища - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що в разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України він має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: