Справа № 128/2421/17

РІШЕННЯ
Іменем України

10 серпня 2021 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ганкіної І.А.

секретаря судового засідання Жигарової Д.О.

за участі

представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку з мансардою, на Ѕ ідеальну частку земельної ділянки, стягнення Ѕ частки грошових коштів, сплачених в рахунок погашення кредитних зобов`язань, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку з мансардою, на Ѕ ідеальну частку земельної ділянки, стягнення Ѕ частки грошових коштів, сплачених в рахунок погашення кредитних зобов`язань, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.08.2009 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , який 17 серпня 2009 року був зареєстрований у виконавчому комітеті Куманівської сільської ради, Козятинського району, Вінницької області, актовий запис № 1. Від шлюбу у сторін спільних дітей не має. Вказує, що за час перебування у шлюбі ними, як подружжям, було набуто нерухоме майно, що складається із земельної ділянки, розміром 0,1000 га. та житлового будинку з мансардою, розташованого по АДРЕСА_1 . Так, 04.02.2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий № 145, посвідченого приватним нотаріусом Нідзельською І.Є. була придбана земельна ділянка розміром 0,1000 га, кадастровий № :02:009:0750 по АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Взамін договору купівлі-продажу земельної ділянки був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 511488, що і є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. В цьому-ж 2011 році було розпочато будівництво нового житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. В серпні місяці 2015 року житловий будинок з мансардою та господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 був завершений будівництвом, про що було видано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта нерухомості. 15.09.2015 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1 , що і є правовстановлюючим документом на житловий будинок. Позивачка вказує що нею приймалася активна фінансова участь як і в придбанні земельної ділянки під будівництво житлового будинку так і під час його будівництва, внутрішнього оздоблення та облаштування прибудинкової території. Дана обставина підтверджується тим, що у той час позивачка працювала в ВАТ Концерн «КАЛИНА» де отримувала достойну заробітну плату. В позові вказує, що починаючи з часу припинення шлюбних відносин відповідач не допускає її до належної їй на праві спільної сумісної власності нерухомості. Змінив замки в вхідних дверях будинку. Правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку у позивачки також відсутні, вони знаходяться у відповідача, який їх не надає.

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87044657 від 15.05.2017 року, та інвентаризаційної справи на будинок, виготовленої КП «ВООБТІ» , загальна площа житлового будинку з мансардою по АДРЕСА_1 складає - 179,2 кв.м., житлова - 99,1 кв.м. Будинок складається із наступних приміщень: Перший поверх складається із номерів приміщення та площ: 1-тамбур, площа 2,0 кв.м.; 1-коридор,площею: 11,1 кв.м; 2-житлова кімната, площею: 12,5 кв.м.; 3-сходова клітина, площею: 6,7 кв.м.; 4-санвузол, площею: 6,1 кв.м.; 5-вітальня, площею: 33,9 кв.м.; 6-кухня, площею: 20,0 кв.м. Другий поверх : № приміщень по плану 7- коридор, площею: 8,4 кв.м.; 8-гардероб, площею: 6,8 кв.м; 9-житлова кімната, площею: 25,9 кв.м.; 10-житлова кімната, площею: 10,5кв.м.; 11-комора, площею: 6,0кв.м.; 12-коридор, площею: 13,0 кв.м.; 13-житлова кімната, площею: 16,3 кв.м. Розмір земельної ділянки складає 0,1000 га, кадастровий № :02:009:0750.

У відповідності до повідомлення Вінницької торгово-промислової палати за № 23-06-04/219 від 04.09.2017 року, ринкова вартість земельної ділянки та житлового будинку складає 1 284 734 грн. Відповідно вартість Ѕ частки нерухомості у складі житлового будинку та земельної ділянки, що належить позивачці, становить: 642 367 грн. Окрім цього 10.11.2010 року позивачкою в інтересах сім`ї отримано кредит в розмірі 207 934,44 грн. Кредит позивачка отримала на купівлю автомобіля CHEVROLET Captiva, який використовувався ними спільно в інтересах сім`ї. В подальшому автомобіль був проданий, а кошти спрямовані на будівництво будинку. За час існування кредитної лінії, позивачка вказує, що самостійно оплачувала нараховані банком суми кредитних зобов`язань. Відповідач участі в поверненні кредитних коштів не приймав, так-як не мав на те фінансової можливості.

У відповідності до виписки по договору, наданою банком Вінницькому районному суду, за період з 10.11.2010 року (момент отримання кредиту) та по 10.10.2016 року (момент погашення кредиту) позивачка самостійно повернула Банку в рахунок погашення кредиту з врахування відсотків та штрафних санкцій суму, в розмірі 400 469,61 грн. (чотириста тисяч чотириста шістдесят дев`ять грн. 61 коп.). 12 серпня 2013 року позивачкою було отримано ще один кредит в розмірі 48 000 грн. з строком повернення до 01 серпня 2015 року та річною ставкою 34%. Відповідач в силу того, що власних доходів не мав, участь в погашенні кредитних зобов`язань не приймав. Повне погашення кредиту відбулося 19.02.2016 року. Загальна ж сума, з врахування відсотків та штрафів, яку позивачка сплатила в період з 12.08.2013 року по 19.02.2016 року та підтверджується Деталізованим розрахунком банку, наданого суду на його вимогу склала: 70 897 грн.65 коп. Кредити позивачкою бралися під час перебування в шлюбі в інтересах сім`ї, за письмової згоди іншого із подружжя, що тягне за собою зобов`язання по його спільному погашенні. Однак, відповідач категорично відмовлявся нести спільний обов`язок по погашенню кредитних зобов`язань перед банком, коштів на ці цілі не надавав. Відмовляється також компенсувати Ѕ витрат, понесених нею на погашення заборгованості і по сьогоднішній день. Тому, позивачка має право на відшкодування половини внесених нею коштів по кредитам, шляхом стягнення даної суми із відповідача.

Відповідно до відзиву поданого адвокатом Когутницьким В.М. в інтересах відповідача ОСОБА_4 вбачається, що позовні вимоги стороною відповідача не визнаються, виходячи з наступного. Посилаються, на те, що відповідачем визнається те, що 17.08.2009 року було укладено шлюб, від якого немає дітей. 04.02.2011р. ОСОБА_4 було придбано земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_1 за ціною 20 800грн., а 12.03.2011р. розпочато виконання будівельних робіт. 10.11.2010р. в ПАТ «Плюс Банк» (ПАТ «Ідея Банк») на ім`я позивачки було отримано кредит в сумі 207 934,44 грн. на купівлю автомобіля Chevrolet Captiva, з об`ємом двигуна 2.4 см. куб., вартістю 249 920.00грн. (49 984,00грн. було сплачено готівкою з спільних коштів). Автомобіль був переданий в заставу банку. Згідно повідомлення ПАТ «Ідея Банк» від 08.11.2017р. за №06.2/134522 (в справі) автомобіль 08.11.2017р. був звільнений від застави, а відповідно до позовної заяви від 02.02.2018р. (а.с.136) продано. З врахуванням того, що позивачка наполягає, що шлюбні стосунки тривали з 10.11.2011р. по жовтень 2016р. Це доводить, що кошти за проданий в 2017р. автомобіль позивачка привласнила. Дану обставину відповідач визнає. Згідно з трудовою книжкою позивачка працювала у відділі збуту в ВАТ Концерн «КАЛИНА» з 05.04.2007р. по 28.02.2014р. на посаді супервайзера (це адміністратор нижньої або середньої ланки, який керує групою працівників). Доказів того, що вона з 28.02.2014 р. працювала, мала доходи суду не надано, що ставить під сумнів твердження про її грошові вклади в будівництво будинку. 12.08.2013р. (під час шлюбу) на ім`я позивачки було взято кредит на власні поточні витрати в сумі 48 000,00грн. із строком користування до 01.08.2015р. На скільки відомо відповідачу, то це для покриття боргу перед ПАБ «Ідея Банк». Станом на 19.02.2016р. кредит був повністю погашений. Згідно повідомлення Держприкордонслужби від 09.07.2019р. ОСОБА_3 15.10.2016р. перетнула кордон України (виїхала). Довіреності, видані на ім`я представника, також свідчать про її відсутність на території України. Обставини, які позивачкою не взяті до уваги: будівництво не було завершено, але для того, щоб мати змогу провести газифікацію будинку та зареєструватися в ньому, було виготовлено технічний паспорт на будинок і підготовлено декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, яку зареєстровано в ДАБІ 29.08.2015р. 11.08.2015р. Стрижавська селищна рада надала згоду «Вінницягаз» на виготовлення технічної документації на газифікацію спірного будинку. 26.08.2015р. ОСОБА_4 була видана довіреність на представництво інтересів по питанню належного будинку на ім`я сусіда, ОСОБА_5 , що доводить те, що позивачка питаннями будівництва взагалі не займалась. Згідно актом обстеження матеріально-побутових умов від 31.10.2017р. ОСОБА_3 участі у будівництві спірного будинку не приймала. Земельна ділянка по АДРЕСА_2 була придбана 04.02.2011р. за власні кошти відповідача, за ціною 20 800,00 грн. після того, як 14.12.2010р. ОСОБА_4 , для купівлі земельної ділянки та початку будівництва будинку в смт. Стрижавка, було продано квартиру АДРЕСА_3 за ціною 63 167,00грн. В цей же час, позивачка 10.11.2010р. взяла кредит в ПАТ «Плюс Банк» («ПАТ «Ідея Банк»), але кошти не спрямовувала на будівництво будинку, а купила дорогий автомобіль Chevrolet Captiva вартістю 249 920.00 грн. для поїздок на роботу. Позивачка зазначає проте, що працюючи в Концерні «КАЛИНА» отримувала достойну заробітну плату. Звертає увагу суду що доказів про розмір «достойної» заробітної плати не надано. Надано виписку з АТ «Райфайзен Банк Аваль», яку можна легко проаналізувати. Зауважує, що ОСОБА_4 , хоч і офіційно не працював, але працював, і отримував щомісячно від 7000.00 до 10 000.00грн., що також може вважатися достойними заробітками, за які будував будинок. Відповідачем не визнається та обставина, що шлюбні відносини фактично припинені з жовтня місяця 2016р. на підставі наступного. До лютого - березня 2014р. ОСОБА_4 дійсно проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю в м. Вінниці, в орендованій квартирі. Але шлюбні відносини були напруженими (як вказано в позовній заяві) з кінця 2013 та на початку 2014 років. З цих підстав в лютому - березні 2014р. ОСОБА_3 , забравши автомобіль, переїхала проживати до своїх батьків, а потім за кордон, і вони не зустрічались до 2018року. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 більше в м. Вінниці нічого не утримувало, в травні 2014р. він добровольцем звернувся до військомату та був направлений на проходження ВЛК. Після проходження військово-лікарської комісії та спецперевірок 21.08.2014р. ОСОБА_4 був призваний та розпочав військову службу в Збройних Силах України, про що свідчить військовий квиток (в справі). Як неодноразово зазначав в своїх рішеннях Верховний Суд України, підставою для визнання того, що особи проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідні докази: спільного проживання, турботи один про одного, ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Таких доказів позовна заява не містить. Кожна дружина, якби фактично проживала з чоловіком однією сім`єю, вказала б у позові про наступне: коли чоловік був призваний на службу; де, коли, яким чином вона його проводжала; де він проходив початкову військову підготовку, та чи провідувала його; коли був направлений в зону проведення АТО; коли (в якому місяці і в якому році) приїздив у відпустку, де жили; чи був поранений, скільки разів, в якому госпіталі лікувався, яку матеріальну допомогу чи ліки надавала; що хоча б раз за 4 роки і 3 місяці передала волонтерами чоловіку, який перебуває на передовій, якісь продукти харчування, ліки, чи хоча теплі шкарпетки; вказала б коли зустрічались востаннє, тощо. Доказом того, що з 2014року спільно, фактично не проживали однією сім`єю є і те, що після отримання мінно-вибухової травми 29.01.2015р. ОСОБА_4 , перебуваючи на лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону м. Вінниці, 26.08.2015 р. видав довіреність, не ОСОБА_3 , а ОСОБА_5 , на представництво інтересів ОСОБА_4 в усіх підприємствах, установах, організаціях по питанню отримання технічного паспорта та оформлення інших документів на добудову належного йому житлового будинку по АДРЕСА_2 . Перебуваючи на передовій під час проведення АТО, саме ОСОБА_4 з вересня 2014р. отримував достойну платню (щомісячно 15-16тис. грн.), яку передавав свідку ОСОБА_5 , а останній - придбавав матеріали, винаймав транспорт, робітників, контролював будівельні роботи. ОСОБА_3 навіть не вказала в позові (не знає), коли, в якому році був зведений фундамент, стіни, накритий дах, з яких матеріалів що збудовано, коли і за якою ціно були придбані матеріали, тощо.
Наведене доводить, що з лютого-березня 2014 р. позивачка не приймала участі в будівництві будинку, не витрачала на це кошти, спільно з відповідачем не проживала однією сім`єю, не мала спільних доходів та витрат, і будинок не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 позиція відповідача наступна. Визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ житлового будинку з мансардою не підлягає до задоволення, оскільки не доведено, що позивачкою з 2014р. здійснювались витрати на створення спільного майна, чи спільною працею створювалось майно після березня 2014р., чи після того, як ОСОБА_4 був призваний на військову службу (з 24.08.2014 р.). Тому ОСОБА_4 має право на відповідне збільшення своєї частки згідно ч.3 ст. 357 ЦК України. В задоволені позову сторона відповідача просить відмовити у повному обсязі.
Відповідно до відповіді на відзив адвоката Голівського В.В. поданого в інтересах позивачки ОСОБА_3 вбачається, що відзив на уточнену позову заяву не визнається та вказується, що 18.09.2017 року було заявлено первісний позов де зокрема ставилося питання про стягнення з відповідача 237 277,20 грн. в рахунок погашення кредитних зобов`язань по 2-х договорах, загальна ціна позову становила 879 644,20 грн. В подальшому, після надходження на адресу суду з банків конкретизованих сум, які оплачені ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості 02.02.2018 року суду була надана суду уточнена позовна заява, де сума компенсації за кредитними зобов`язаннями була конкретизованою, після проведення порахунків і становила 235 683,62 грн., відповідно ціна позову зменшилася до 878 050,62 грн. 11.06.2018 року позовна заява (в новій редакції) була надана позивачкою на виконання ухвали суду від 07.06.2018 року. Підстави, предмет позову, та ціна позову не змінювалися та відповідають редакції позовної заяви від 02.02.2018 року та заяві про уточнення позовних вимог від 26.03.2021 року.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позов підтримав на підставах та обставинах визначених у позові. Суду показав, що будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, так як були придбані в період шлюбу і зворотне суду не доведено. Позивачка витрачала власні заробітки, як на придбання земельної ділянки, так і будівництво будинку. Кредити бралися для потреб сім`ї, але погашала вона їх самостійно, так як відповідач відмовився брати у цьому участь. Позивачкою кредитні зобов`язання були погашені за власні кошті, включаючи штрафні санкції. Позов просить задоволити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав у повному обсязі. Суду показав, що земельну ділянку було придбано відповідачем на власні кошти, а саме, кошти отримані ним від продажу квартири у м. Львові, яка перейшла до його власності після матері. На ті ж кошти було розпочато будівництво будинку. Ніяких коштів у будівництво будинку позивачка не вносила. Придбання будівельних матеріалів та проведення будівельних робіт проводилося за гроші відповідача. Позивачка на будівництві не появлялася і ним не цікавилася. У 2014-му році спільне проживання сторін було припинено, відповідач відбув на передову і сторони між собою не бачилися, не спілкувалися і відносин не підтримували. Будівництво натепер є незавершеним, будинок має відхилення від проекту, а отже є самовільним будівництвом і до поділу, в порядку визнання права власності на його частки, не підлягає. Щодо кредитних зобов`язань зазначив, що кредити позивачка брала виключно на свою користь, придбала дорогий автомобіль, яким користувалася особисто, а потім продала і кошти від продажу відповідач не отримував. Враховуючи вказане, представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
17.08.2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Куманівської сільської ради Козятинського району Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 17.08.2009 року (т.1, а.с. 9);
Шлюб було розірвано за рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за індексний номер 87044857, вбачається, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:009:0750, площею 0,1000 га та житловий будинок з мансардою загальною площею 179,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 10-11);
Земельна ділянка кадастровий номер :02:009:0750, площею 0,1000 га, належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстр № 145 від 04.02.2011 року, ВРЕ 171388/ВРЕ171389, посвідченого нотаріусом Нідзельською І.Є. (т.1, а.с. 13);
Житловий будинок з мансардою загальною площею 179,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 є закінчений будівництвом та готовим до експлуатації, що підтверджується копією Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи по якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання від 29.08.2015 року (т.1, а.с.15);
Відмітки про самочинне будівництво, самочинні об`єкти відсутні.
Відповідно до листа від 04.09.2017 року за вих. № 23-06-04/219 Вінницької торгово-промислової палати, орієнтовна ринкова (оціночна) вартість будинковолодіння у складі житлового будинку з мансардою у задовільному технічному стані загальною площею 179,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 станом на 04.09.207 року складає 49 818 дол. США, що еквівалентно 1 282 734 по курсу НБУ за 1 дол. США = 25,7484 грн (т.1, а.с.16);
Виписками по рахунку на ім`я ОСОБА_3 відкритого в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», підтверджується факт того, що позивачкою вчинялися активні та значні фінансові операції (т.1, а.с. 18-24);
12.08.2013 року позивачкою було отримано ще один кредит в розмірі 48 000 грн. зі строком повернення до 01.08.2015 року та річною ставкою 34%. Дана обставина підтверджується договором №00042.13-PLD.101 з ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк». Повне погашення кредиту відбулося 19.02.2016 року. Загальна сума кредитного пошагення з урахуванням штрафів склала в період з 12.08.2013 року по 19.02.2016 року 70 897,65 грн. (т.1,а.с. 25-27);
ОСОБА_3 погашалися кредитні заборгованості, що підтверджується випискою по рахунку (т.1,а.с. 29-42);
Відповідно до кредитного договору № 910.73434 від 10.11.2010 року ОСОБА_3 отримувався кредит у сумі 207 934,44 грн для придбання транспортного засобу (т.1,а.с. 43-53);
Довідкою № 322/ІІ за вих. № 14.11.2017 року виданою ПАТ «МІБ» підтверджується, що за кредитним договором № 00042.13- PLD.101 укладеним з позичальником ОСОБА_3 , заборгованість погашена станом на 14.11.2017 року перед ПАТ «МІБ» та зобов`язань немає (т.1, а.с. 103-103-а);
Листом за вих. № 06.2/134522 від 08.11.2017 року виданим ПАТ «Ідея Банк», повідомляють, що ОСОБА_3 виконала зобов`язання за кредитним договором № 910.73434 від 10.11.2010 року в повному обсязі на транспортний засіб (т.1,а.с. 106, 107-117);
Згідно наданих суду банківських виписок всього позивачкою було погашено 400 469,61 грн. за період з 10.11.2010 року по 10.10.2016 року.
Договором купівлі-продажу від 14.12.2010 року ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_3 (т.2, а.с. 26-27);
Як вбачається з договору від 10.01.2017 року про приєднання до газорозподільної системи (для приєднання, що є стандартним) стороною замовником є ОСОБА_4 (т.2, а.с. 29);
Також в період перебування в шлюбі придбавалися покрівельні матеріали, що підтверджується відповідними чеками про оплату (т. 2, а.с.31-33);
Відповідно до договору № 6269 від 13.08.2015 року КП «Вінницьке ООБТІ» виготовляло первинну технічну інвентаризацію житлового будинку садибного типу, дач, з земельною ділянкою до 700 м, де замовником був ОСОБА_4 (т.2, а.с. 34);
Виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради рішенням № 235 від 30.06.2011 року було вирішено надати дозвіл ОСОБА_4 на проектування будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 35);
З попереднього договору або договору завдатку від 30.01.2011 року вбачається, що ОСОБА_4 було придбано земельну ділянку площею 0,10 га в АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 36).
В період спільного проживання в шлюбі виконувалися монтажні роботи житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.38-52).
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України.

Як вбачається з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України в редакції чинного на час придбання спірного будинку.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Як вбачається з наданих суду доказів режим особистого майна подружжя на спірні об`єкти майна, заявленого у позові сторонами не визначався. Судові рішення з цього приводу суду не надані.
При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
З матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 17.08.2009 року, шлюб було розірвано 27.11.2020 року.
Земельна ділянка кадастровий номер :02:009:0750, площею 0,1000 га була придбана за договором купівлі-продажу від 04.02.2011 року на ім`я відповідача під час перебування сторін у шлюбі. Житловий будинок з мансардою загальною площею 179,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 - закінчений будівництвом та є готовим до експлуатації, що підтверджується копією Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи по якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання від 29.08.2015 року, побудований під час перебування сторін у шлюбі.
Відмітки про самочинне будівництво, самочинні об`єкти відсутні. Режим особистого майна за вказаними об`єктами не встановлений ні договором, ні рішенням суду.
Тому, враховуючи вказане, суд вважає вказані об`єкти нерухомості такими, що є спільним подружнім майном, яке підпадає до поділу між подружжям в рівних частках.
Враховуючи вказане, суд вважає позовну вимогу позивачки щодо визнання за нею права власності на Ѕ частку майна зазначених земельної ділянки та житлового будинку з мансардою, такою що підлягає до задоволення.
Щодо вимоги про визнання права власності на Ѕ частку за відповідачем, суд враховує, що на подання такої вимоги відповідач позивачку не уповноважував, а отже вказана позовна вимога до задоволення не підлягає.
Щодо стягнення грошових коштів за кредитним зобов`язанням суд враховує, що кредитні договори були укладені під час шлюбу, грошові кошти повернуто позивачкою під час його дії і доказ вкладення грошових котів у погашення кредитів відповідачем суду не наданий.
Так, відповідно до кредитного договору № 910.73434 від 10.11.2010 року ОСОБА_3 отримувався кредит у сумі 207 934,44 грн для придбання транспортного засобу (т.1,а.с. 43-53);
Довідкою № 322/ІІ за вих. № 14.11.2017 року виданою ПАТ «МІБ» підтверджується, що за кредитним договором № 00042.13- PLD.101 укладеним з позичальником ОСОБА_3 , заборгованість погашена станом на 14.11.2017 року перед ПАТ «МІБ» та зобов`язань немає (т.1, а.с. 103-103-а);
Листом за вих. № 06.2/134522 від 08.11.2017 року виданим ПАТ «Ідея Банк», повідомляють, що ОСОБА_3 виконала зобов`язання за кредитним договором № 910.73434 від 10.11.2010 року в повному обсязі на транспортний засіб (т.1,а.с. 106, 107-117);
Згідно наданих суду банківських виписок всього позивачкою було погашено 400 469,61 грн. за період з 10.11.2010 року по 10.10.2016 року.
Половина кредитного зобов`язання складає 235 683,62 грн. Вказана сума підлягає до стягнення з відповідача в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, шляхом постановлення судового рішення щодо задоволення зазначеної позовної вимоги.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України на відповідача слід покласти судовий збір. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, загальна сума судових витрат, понесених позивачкою складає 12 472,40 грн.
Керуючись ст. ст. 316,317, 321,325,328 ЦК України, ст.57,60,69,70,71 СК України, ст.ст. 4,19,76,81,200, 247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовільнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку з мансардою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальну частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:009:0750, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ частки грошових коштів, сплачених в рахунок погашення спільних кредитних зобов`язань по договору №910.74434 в ПАТ «Плюс Банк» та договору №00042.13-PLD в МАТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» в сумі 235 683,62 грн.
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 12 472,40 грн.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.А. Ганкіна