Житомирський апеляційний суд
Справа №293/47/21 Головуючий у 1-й інст. Проценко Л. Й.
Категорія 60 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 293/47/21 за позовом ОСОБА_1 до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання недійсним запису про скасування заповіту

за апеляційною скаргою Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Проценко Л. Й. в смт. Черняхів,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в кінцевій редакції якого просила поновити строк позовної давності та визнати недійсним запис про скасування заповіту ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 від 09.08.1979, вчинений на підставі заяви від 11.03.1985.

Позовна заява мотивована тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . На день своєї смерті він проживав в будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок на праві власності належав матері її покійного чоловіка - ОСОБА_2 . В 1988 році ОСОБА_2 померла. Оскільки її чоловік ОСОБА_3 на день смерті своєї матері проживав разом з нею, то він фактично прийняв спадщину після її смерті. Окрім того, мати її чоловіка залишила заповіт від 09.08.1979 року, яким заповіла йому вказаний будинок. В квітні 2006 року вона звернулась до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та про визнання за нею права власності на вище вказаний будинок в порядку спадкування після смерті її чоловіка, оскільки за життя він не оформив своїх спадкових прав та не отримав свідоцтва про право власності на спадкове майно. В листопаді 2006 року сестри її покійного чоловіка звернулись до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовом до територіальної громади Вільської сільської ради Черняхівського району Житомирської області про встановлення факту прийняття спадщини та про визнання права власності на спірний будинок в порядку спадкування. До позовної заяви ними було подано копію заповіту від 09.08.1979, з відміткою про його скасування секретарем Вільської сільської ради про нібито його скасування на підставі заяви ОСОБА_2 від 11.03.1985 року. Їй як дружині, було добре відомо про гарні стосунки її чоловіка зі своєю матір`ю. З 1981 року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 вони проживали в одному будинку. ОСОБА_3 допомагав матері по господарству, добудовував будинок за свої кошти, сплачував комунальні послуги та здійснював догляд за матір`ю, особливо в останній рік життя, коли вона була тяжко хвора.

За таких обставин, на думку позивачки, заява покійної ОСОБА_2 про скасування заповіту викликає у неї обґрунтовані сумніви щодо її походження та підпису, зробленого на ній від імені ОСОБА_2 , а тому просить суд визнати недійсним запис у заповіті від 09.08.1979.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2021 року ОСОБА_1 поновлено пропущений строк звернення до суду з позовом.

Позов задоволено. Визнано недійсним запис про скасування заповіту, вчинений на підставі заяви від 11.03.1985 р. в заповіті ОСОБА_2 від 09.08.1979 р. позов задоволено.

В апеляційній скарзі Оліївська сільська рада Житомирського району, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції безпідставно було поновлено строк для пред`явлення вказаного позову. Посилаючись на ряд рішень судів та даних БТІ, вказує, що до складу спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 не входив житловий будинок АДРЕСА_1 . Також зазначає, що напис на заповіті про його скасування, вчинений посадовою особою Вільської сільської ради, відповідав чинному на той час законодавству.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що суд мав усі підстави для поновлення строку позовної давності, про що зазначив у своєму рішенні. Доводи Оліївської сільської ради про те, що спірний будинок не увійшов до складу спадкового майна померлого ОСОБА_3 не можуть бути враховані, оскільки предметом спору є протизаконність скасування заповіту від 09.08.1979. Власюк вказує, що долучена до апеляційної скарги копія журналу реєстрації нотаріальних дій висновків суду не спростовує. Окрім того апелянтом не надано для огляду оригіналу цього документу та не виконано ухвалу суду першої інстанції про долучення цього доказу в ході розгляду справи судом першої інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник Оліївської сільської ради Заворотнюк М.Л. доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечила, пояснила, що після смерті її чоловіка ОСОБА_3 відбуваються численні суди щодо спірного будинку, який, як вона вважає, може успадкувати після смерті свого чоловіка. Щодо визнання недійсним запису про скасування заповіту надала пояснення аналогічні викладеному в рішенні суду і у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що запис у заповіті про його скасування здійснений на підставі заяви від імені ОСОБА_2 11.03.1985 не відповідає вимогам законодавства, а тому дійшов висновку про наявність підстав для визнання його недійсним.

Вирішуючи питання поновлення строку для звернення до суду з даним позовом, суд виходив з поважності причин його пропуску.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду з таких підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Щербини Черняхівського району Житомирської області померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 (а.с.21). Спадкова справа щодо майна померлої не заводилась.

Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Згідно заповіту від 09.08.1979, посвідченого секретарем виконавчого комітету Вільської сільської Ради народних депутатів Гончар В.І., зареєстрованого у реєстрі за №6, ОСОБА_2 заповіла усе своє майно, в тому числі хату, своєму сину ОСОБА_3 (а.с.66).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . На час своєї смерті він проживав та був зареєстрований в буд. АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 прийняла після свого чоловіка спадщину, шляхом подання 20.04.2004 заяви до нотаріальної контори, що також встановлено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 29.09.2015 (а.с.35 зворот).

Оскільки ОСОБА_1 оспорює внесення запису про скасування заповіту ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 від 09.08.1979, вчинений на підставі заяви від 11.03.1985 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.

Підстави недійсності угоди врегульовувались Главою 3 ЦК УРСР.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону (ч.1 ст. 48 ЦК Української РСР).

Відповідно до статті 541 ЦК Української РСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (стаття 534 ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 544 ЦК Української РСР заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

За положеннями статті 39 Закону Української Радянської Соціалістичної республіки «Про державний нотаріат» від 25.12.1974 року, державний нотаріус, службова особа виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії, посвідчують заповіти, якими скасовуються або змінюються раніше складені заповіти, та засвідчують справжність підписів заповідачів на заявах про скасування чи зміну заповітів. Про це у кожному випадку робиться відповідний напис на всіх примірниках заповіту, що змінюється або скасовується, і відмітка в реєстрі нотаріальних дій.

Відповідно до п.п. 3 п. 104 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975року, на заяві про зміну чи скасування заповіту державний нотаріус обов`язково засвідчує справжність підпису заповідача. Справжність підпису заповідача на такій заяві може бути також засвідчена виконавчим комітетом міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих або консульською установою.

Суд першої інстанції, встановивши, що запис у заповіті здійснений на підставі заяви від імені ОСОБА_2 11.03.1985 не відповідає вимогам діючого на час його внесення законодавства, оскільки не містить засвідчення справжності підпису заповідачки, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Покликання апеляційної скарги на те, що вказаний запис, вчинений посадовою особою Вільської сільської ради, відповідав чинному на той час законодавству колегією суддів відхиляються з наведених вище підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції також виходив з того, що матеріали справи не містять доказу внесення відмітки про скасування спірного запису-«заповіт скасовано 11.03.1985» до журналу реєстру нотаріальних дій Вільської сільської ради Черняхівського району ( на запит суду відповідачем витяги з журналу реєстру нотаріальних дій надані не були).

Натомість до апеляційного суду разом з апеляційною скаргою відповідачем додано копію журналу Реєстру для реєстрації нотаріальних дій Вільської сільської ради Черняхівського району за період з 16.02.1979 по 02.11.1979 на трьох аркушах, у якому міститься відповідний запис про скасування заповіту.

Проте, зважаючи на відсутність оригіналу зазначеного документу, не надання Реєстру (документу постійного зберігання) на виконання вимог ухвали суду першої інстанції, відсутності обґрунтувань неможливості надання цього доказу до суду першої інстанції, як того вимагають положення ч.3 ст. 367 ЦПК України, колегією суддів зазначений доказ не враховується і не оцінюється.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Переглядаючи рішення у цій частині, колегія суддів апеляційного суду виходить з таких міркувань.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право відповідно до частини п`ятої цієї статті підлягає захисту.

Так, вирішуючи питання щодо пропуску позивачкою строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 про порушення свого права дізналась у грудні 2020 року, пов`язуючи це з тим, що дану позовну заяву готував її адвокат та невірно виклав обставини в частині, що стосуються її обізнаності з оспорюваним заповітом від 09.08.1979 та заявою від 11.03.1985 про скасування заповіту.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Всупереч вказаної норми процесуального закону, суд першої інстанції, за відсутності будь-яких доказів, вважав встановленим, що позивач дізналася про порушення своїх прав саме у 2020 році.

Натомість, колегія суддів вважає, що відлік строку, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, для ОСОБА_1 розпочався в листопаді 2006 року, про що сама позивач вказує в мотивах цієї позовної заяви, та що одночасно стверджується стороною відповідача.

Вказана дата пов`язується із пред`явленням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зустрічного позову про встановлення факту володіння будівлею на праві власності, факту прийняття спадщини та визнання права власності на будинок в порядку спадкування у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Вільської сільської ради Черняхівського району Житомирської області про встановлення факту володіння будівлею на праві власності, факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Однак, вирішуючи питання щодо застосування давності, колегія суддів враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 починаючи із 2006 року і по теперішній час неодноразово ініціювала питання захисту своїх порушених інтересів щодо спірного майна (житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 ), що виразилося в численних зверненнях як до правоохоронних органів, так і до суду з позовними вимогами, що стосуються спірного майна (а.с. 20, 30, 33-34, 35-37).

Поважними причинами пропущення строків, які мають юридичне значення, визнаються обставини, що не залежать від волі особи, яка має вчинити відповідну дію, та які об`єктивно перешкоджають цій особі у її вчиненні.

Наявність поважних причин пропуску позовної давності слід пов`язувати з існуванням як об`єктивного, так і суб`єктивного факторів у їх сукупності - наявності обставин, які з об`єктивних, не залежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, та обставин, за який позивач проявляв належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позовні вимоги з причин, які від нього не залежали та не знаходились під його контролем.

Встановивши вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 строку для звернення до суду із вказаним позовом.

Хоча висновки суду першої інстанції щодо визначення початку перебігу позовної давності 2020рік і поновлення у зв`язку з цим такого строку, є помилковими, проте це не вплинуло на результат розгляду справи, а тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06.08.2021.

Головуючий Судді