Дата документу 18.08.2021 Справа № 337/1223/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/1223/17Головуючий у 1-й інстанції Салтан Л.Г. Повний текст рішення складено 02.05.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/857/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Моловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яна Станіславівна про визнання заповіту недійсним,

та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення моральної шкоди,

в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом (т.с. 1 а.с. 2-4), в якому просив визнати недійсним заповіт, посвідчений 22.10.2014 р. приватним нотаріусом ЗМНО Корнієнко Я.С. за реєстровим №1858, яким ОСОБА_5 заповідала свої майно ОСОБА_1 .

Ухвалою суду першої інстанції (суддя Курбатова О.М. т.с. 1 а.с. 19) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом ОСОБА_2 відкрито.

В автоматизованому порядку суддею Мурашовою Н.А. замінено суддю суду першої інстанції Курбатову О.М. у зв`язку із закінченням терміну повноважень останньої (т.с. 1 а.с. 111).

Також, у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом (т.с. 2 а.с. 1-4), в якому просив усунути йому перешкоди в користуванні належним майном шляхом:

- виселення та позбавлення права користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ;

- виселення з квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 ,

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.

Позов обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності він набув в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_5 . Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. На даний момент в квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є його племінником та онуком померлої. ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі з 2012р., однак до серпня 2016р. в квартирі фактично не мешкав. За декілька тижнів до смерті ОСОБА_5 відповідачі ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_4 вселилися до квартири. Після оформлення прав власності на вказану квартирі він намагався добровільно вирішити з відповідачами питання щодо їх виселення, однак вони відмовились. Вони не мають жодних правових підстав для проживання в спірній квартирі. Вони не є членами його сім`ї, не пов`язані з ним спільним побутом та проживанням. Вони також не є членами сім`ї попереднього власника. Їх проживання в спірній квартирі, реєстрації в ній відповідача ОСОБА_2 перешкоджають йому у здійснення права власності на квартиру, оскільки це покладає на нього додаткові витрати з оплати за житлово-комунальні послуги, позбавляє права отримати субсидію, обмежує право розпорядження належним майном. Крім того, він не має ключів від квартири і вільного доступу, надати їх відповідачі також відмовляються. Вважає, що має право на звернення до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні своєю власністю. Також вважає, що протиправними діями відповідачів йому спричинена моральна шкода, оскільки вони нахабно та незаконно користуються його майном, обмежують його в доступі до своєї власності, що спричиняє йому душевні страждання, він вимушений гаяти час та кошти на вирішення спору в суді. Моральну шкоду оцінює в п`ять тисяч гривень.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Нещеретну Л.М. (т.с. 2 а.с. 11).

Ухвалою суду першої інстанції (суддя Нещеретна Л.М.) провадження за вищезазначеним позовом ОСОБА_2 відкрито.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву (т.с. 2 а.с. 35-38), в якій збільшив розмір моральної шкоди до 6000,00 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2017 року (т.с. 2 а.с. 58) цивільну справу ЄУН 337/1447/17 за позовом ОСОБА_1 передано для вирішення питання про об`єднання в одне провадження із справою ЄУН 337/1223/17 за позовом ОСОБА_2 .

Ухвалою Хортицького районного суд м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року (суддя Мурашова Н.А. т.с. 1 а.с. 147) вищезазначені справи об`єднано в одне провадження у справі ЄУН 337/1223/17.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву (т.с. 1 а.с. 174-178), в якій збільшив розмір позовних вимог, та на підставі ст. 23, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 109, 116, 150, 155, 156 ЖК України просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення та позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 , виселення відповідачки ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Також просить вселити його в належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

18 червня 2018 року справа надійшла в провадження судді Салтан Л.Г. в результаті авторозподілу у зв`язку з закінченням повноважень судді Мурашової Н.А.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року (т.с. 4 а.с. 116-124) у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований АДРЕСА_2 ) в належну йому на праві приватної власності кв. АДРЕСА_1 .

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2017 року на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 4 а.с. 129-137) просив рішення суду першої інстанції скасувати частково, а саме в частині відмови в задоволенні ОСОБА_1 позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 20000 грн., як відшкодування моральної шкоди позивача внаслідок порушення права власності, ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20000,00 грн., як відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення права власності.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року (головуючий Бєлка В.Ю., судді Кухар С.В. та Онищенко Е.А. т.с. 4 а.с. 178-182) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року (т.с. 5 а.с. 87-92) в порядку часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 вищезазначену постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С. (т.с.5 а.с. 94).

Ухвалою апеляційного суду дану справу прийнято до провадження (т.с. 5 а.с. 94), призначено до нового апеляційного розгляду у скасованій частині (т.с. 5 а.с. 95), з урахуванням навантаженості судді - доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її нового розгляду в частині апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду цієї справи, призначеного апеляційним судом на 14 квітня 2021 року, на іншу дату через перебування ОСОБА_2 на лікарняному, а також те, що він знаходиться на самоізоляції з підозрою на COVID-19 та бажає приймати участь у даному судовому засіданні особисто (т.с. 5 а.с. 127-134).

Проте, розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 14 квітня 2021 року, не відбувся через перебування судді-члена колегії на лікарняному, який не давав можливості замінити її іншим суддею в автоматизованому порядку у цій справі (довідка т.с. 5 а.с. 135) та був відкладений з урахуванням навантаженості судді - доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду, а також відпустки судді-доповідача у період з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (т.с. 5 а.с. 152)..

У судове засідання 18 серпня 2021 року належним чином повідомлені апеляційним судом всі учасники цієї справи з додержанням вимог ЦПК України (у тому числі в порядку ст. 128 ч. 8), та зокрема: відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 завчасно (19.04.2021 року та особисто - т.с. 5 а.с. 141), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім зустрічного позивача ОСОБА_1 .

Всі учасники цієї справи, що не з`явились, про причини своєї неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляджу цієї справи апеляційному суду не подавали, окрім представника зустрічного відповідача ОСОБА_2 адвоката Власової Я.М. (т.с. 5 а.с. 158-159).

Представник зустрічного відповідача ОСОБА_2 адвокат Власова Я.М. у своїй заяві (т.с. 5 а.с. 156-157) просила повторно розгляд цієї справи апеляційним судом 18.08.2021 року відкласти на іншу дату через те, що ОСОБА_2 на теперішній час знаходиться на лікарняному та бажає приймати участь у даному судовому засіданні особисто, при цьому додала до свого клопотання довідку лікаря від 16.08.2021 року про амбулаторне лікування ОСОБА_2 .

При цьому, представник зустрічного відповідача ОСОБА_2 адвокат Власова Я.М. взагалі не повідомила про причини своєї неявки у дане судове засідання.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою зустрічного позивача ОСОБА_1 було відкрито у цій справі ще 06 червня 2019 року (суддя Бєлка В.Ю. т.с. 4 а.с. 140), а на новий апеляційний розгляд в скасованій частині дана справа надійшла до Запорізького апеляційного суду 15 січня 2021 року (т.с. 5 а.с. 93).

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: у задоволенні клопотання представника зустрічного відповідача ОСОБА_2 адвоката Власової Я.М. про відкладення розгляду цієї справи відмовити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю зустрічного позивача ОСОБА_1 .

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення зустрічного позивача ОСОБА_1 , який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що нічого не змінилось за майже 5 (п`ять) років, зустрічний відповідач ОСОБА_2 (його рідний племінник по померлому брату), продовжує мешкати у належній йому ОСОБА_1 - квартирі АДРЕСА_1 ; у добровільному порядку виселятись із цієї квартири не бажає, чим чинить йому перешкоди, оскільки, хоча його ( ОСОБА_1 ) й вселили за рішенням суду в частині у цій справі, яке вже набрало законної сили, він не може мешкати у цій квартирі разом із відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 (племінником) одночасно; зустрічний відповідач ОСОБА_2 (племінник) ніколи не був і не є членом його сім`ї, як власника цієї квартири з 2017 року, оскільки племінника у 2012 році зареєстрував у спірній квартирі інший її власник (колишній), який приходився йому (зустрічному позивачу) ОСОБА_1 - батьком, але який вже помер, після нього власником цієї квартири була мати зустрічного позивача ОСОБА_1 та бабуся зустрічного відповідача ОСОБА_2 , та яка не заперечувала проти його проживання у належній їй квартирі до її смерті, після смерті матері він (зустрічний позивач ОСОБА_1 у 2017 році став одноособовим власником вищезазначеної квартири і бажає використовувати останню для власного проживання себе та членів своєї сім`ї, до яких зустрічний відповідач ОСОБА_2 (племінник) ніколи не відносився і не відноситься, але який без його згоди, як власника, продовжує мешкати у цій квартирі та «нарощувати» борги за її утримання та фактично використані ним комунальні послуги (воду тощо), доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга зустрічного позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , керувався ст. ст. 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України та виходив із того, зустрічний відповідач ОСОБА_2 на законних підставах набув право користування спірною квартирою, оскільки вселився та проживав в ній як член сім`ї попередніх власників.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 не відповідає.

В силу вимог ст. 417 ч. 1 ЦПК України вказівки Верховного Суду, що містяться в постанові у цій справі (т.с. 5 а.с. 87-92), є обов`язковими для врахування апеляційним судом при новому апеляційному перегляді цієї справи в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 .

При новому апеляційному вирішенні цієї справи в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 апеляційним судом встановлено та апеляційний суд виходить із такого.

Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника (зустрічного позивача ОСОБА_1 ) вищезазначеної квартири вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, у тому числі зустрічного відповідача ОСОБА_2 будь-яким шляхом, у тому числі шляхом виселення із цієї квартири, який він, як власник вказаної квартири, вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у ОСОБА_1 , як зустрічного позивача, одноособового права власності на цю квартиру та встановлення судом наявності перешкод у користуванні йому цією власністю (квартирою) з боку відповідача.

При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Так, в силу вимог ст. 383 ч. 1 ЦК України ОСОБА_1 , як власник вищезазначеної квартири, має право використовувати помешкання виключно для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, яких він хоче бачити у цій квартирі, а не для проживання зустрічного відповідача ОСОБА_2 (племінника), який до членів його сім`ї ніколи не відносився та не відноситься. Належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні.

Апеляційним судом при новому розгляді цієї справи у вищезазначеній частині також перевірено та,

враховуючи напруженість відносин, які є тривалими (майже протягом 5 (п`яти) років) (загрози з боку племінника при зустрічах на адресу первісного позивача, яких останній, з його слів, побоюється, заміна племінником ключів від вхідних дверей спірної квартири, розпорядження племінником без згоди зустрічного позивача, як власника квартири, на свій розсуд речами батьків (продаж, знищення, користування тощо), що знаходились (знаходяться) у спірній квартирі, та дістались у спадок саме зустрічному позивачу ОСОБА_1 , тримання у спірній квартирі племінником без згоди її власника зустрічного позивача ОСОБА_1 безліч котів та собак великої породи (середньоазіатські вівчарки та інш.), тим самим перетворення квартири власника у «притулок для бродячих тварин», несплату племінником фактично отриманих ним комунальних послуг у спірній квартирі (письмові пояснення зустрічного позивача ОСОБА_1 у дебатах т.с. 5 а.с. 161-163))

між зустрічним позивачем ОСОБА_1 , 1976 р.н., який є пенсіонером по інвалідності та з 31.08.2016 року особою з інвалідністю 2 групи (т.с. 2 а.с. 6), переніс інфаркт, якому протипоказані фізичні, а також нервово-психічні навантаження, та який має постійно приймати ліки для розріджування крові з метою запобігання утворенню тромбів, які створюються в його організмі через протез аорти (т.с. 1 а.с. 179- 190, т.с. 5 а.с. 161-163),

і його племінником - зустрічним відповідачем ОСОБА_2 , 1988 р.н., (т.с. 2 а.с. 5),

кожен з яких ще має своїх членів сім`ї (дружина та дочка -у первісного позивача ОСОБА_1 , мати - у зустрічного відповідача ОСОБА_2 та інш.),

встановлено неможливість одночасного проживання зустрічного позивача ОСОБА_1 , як власника спірної квартири, та зустрічного відповідача ОСОБА_2 , право користування якого спірною квартирою припинилось у день смерті його бабусі, як колишнього власника спірної квартири, - ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.с.1 а.с. 5),

у спірній квартирі взагалі, навіть, враховуючижилу площу 45,2 кв. м (т.с. 1 а.с. 75) та кількість кімнат цієї квартири (дві суміжні та одна маленька ізольована).

Отже, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на квартиру від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Апеляційним судом також встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення йому перешкод у користування власністю на підставі положень ст.ст. 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, статей 109, 116, 150, 155, 156 ЖК УРСР, та посилався на те, зокрема, що він як власник майна не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю через проживання в ній відповідача, який не є ні колишнім, ні теперішнім членом його сім`ї.

Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до ст. 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Підстав для відступу від зазначеного висновку Верховного Суду України колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 , помилково посилався на те, що зустрічний відповідач ОСОБА_2 набув право користування спірною квартирою на підставі встановленого між ним та колишнім власником майна сервітуту, а тому помилково вважав, що припинення такого права повинно пов`язуватися виключно з підставами, передбаченими ст. ст. 405, 406 ЦК України.

Оскільки, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення ст. 391 ЦК України у будь-який час.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що припинення такого права зустрічного відповідача ОСОБА_2 у цій справі повинно пов`язуватися виключно з підставами, передбаченими ст.ст. 405, 406 ЦК України, є помилковим, оскільки у даному випадку права зустрічного позивача ОСОБА_1 , як власника спірної квартири, захищені положеннями ст. 391 ЦК України.

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

П. 2 ст. 8 вказаної Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Разом з тим, апеляційний суд також звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права зустрічного позивача ОСОБА_1 , як власника квартири, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до правовою висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому у цій постанові також звернуто увагу на те, що права власника житлового приміщення також захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У справі, що переглядається, спір щодо користування житлом виник між власником квартири, якою є зустрічний позивач ОСОБА_1 з 2017 року, та який у цю квартиру вселений судовим рішенням у цій справі, яке набрало законної сили ще 26 червня 2019 року, але позбавлений досі повноцінної можливості використовувати її на власний розсуд, у тому числі для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї (дружина, дочка) тощо, та користувачем цієї квартири (зустрічним відповідачем ОСОБА_2 ), який вселився до неї за згоди ще колишнього власника (батька зустрічна позивача) та у подальшому мешкав зі згоди колишньої власниці матері зустрічного позивача ОСОБА_5 (бабусі зустрічного відповідача ОСОБА_2 ), та яка померла ще ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.с. 1 а.с. 5), і заповіла цю квартиру саме своєму синові - зустрічному позивачу у цій справі ОСОБА_7 (т.с. 1 а.с. 75), а не своєму онуку зустрічному відповідачу ОСОБА_2 .

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи на час її нового апеляційного перегляді саме в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 у цій справі відсутні та стороною зустрічного відповідача ОСОБА_2 з січня 2021 року (дати прийняття цієї справи апеляційним судом до нового апеляційного розгляду в частина т.с. 5 а.с. 95) апеляційному суду не надані.

Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги зустрічного позивача ОСОБА_1 в частині нового апеляційного перегляду у цій справі.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч.ч.2,3 ЦПК України, при новому апеляційному перегляді цієї справи у вищезазначеній частині відсутні, та зокрема стороною зустрічного відповідача ОСОБА_2 з січня 2021 року апеляційному суду не надані, у тому числі на підтвердження того, що у зустрічного відповідача ОСОБА_2 , як особи, яка виселяється, не має іншого місця проживання.

Оскільки, сам по собі Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно ОСОБА_2 про відсутність у нього майна на праві власності, отриманий апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду цієї справи в скасованій частині рішення - т.с. 5 а.с. 160, сам по собі не може свідчити про відсутність у ОСОБА_2 будь-якого іншого житла на праві власності чи на праві користування, право на яке за ним могло бути просто не зареєстровано в установленому законом порядку у відповідних реєстрах тощо.

Так як апеляційним судом встановлено факт того, що (до смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 свідоцтво про смерть, копія т.с 1 а.с. 6) у 2012 році у спірній квартирі (т.с. 5 а.с. 155) зустрічний відповідач ОСОБА_2 , 1988 р.н., який вже був повнолітнім (24 роки - т.с. 1 а.с. 7), був зареєстрований по АДРЕСА_3 (в квартирі, власником якої є його матір - ОСОБА_4 ; належні; допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні).

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , не дослідив належним чином баланс інтересів сторін на співвідношення права зустрічного позивача ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном і права зустрічного відповідача ОСОБА_2 на повагу до житла.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення …права користування житловим приміщенням, про виселення…

Зустрічний відповідач ОСОБА_2 ухиляється у добровільному порядку усунути вищезазначені перешкоди зустрічному позивачу ОСОБА_1 у добровільному порядку:виселитись та знятись з реєстраційного обліку за адресою власності останнього - квартири АДРЕСА_1 .

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги зустрічного позивача ОСОБА_1 в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 у цій справі ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції у цій частині не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду, задовольнити, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належним майном шляхом позбавлення права користування та виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій у цій справі набрали законної сили.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384, 417 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду, задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Усунути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перешкоди в користуванні належним майном шляхом позбавлення права користування та виселення ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) із квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій у цій справі набрали законної сили.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом нового апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 28.08.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.