Справа № 362/5818/20
Провадження № 2/362/1057/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2021 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого - судді Ковбеля М.М.,
за участю секретаря - Сілецької М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Васильків цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 та просив визнати протиправним та скасувати протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2020 року № 3, в частині відмови ОСОБА_1 змінити дату зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 05 січня 1994 року, виходячи з чого вважати датою зарахування ОСОБА_1 з родиною на квартирний облік 05 січня 1994 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване ним рішення є протиправним, оскільки воно прийнято на підставі Наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 р. № 20, який втратив чинність ще 06.10.2006 р. Зазначив, що у відповідності до діючої на момент прийняття оскаржуваного рішення датою зарахування його на квартирний облік повинно бути 05 січня 1994 року.
Представник позивача просив позов задовольнити.
Представник відповідача надіслав до суду відзив, в якому просив в задоволенні позову відмовити повністю.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази у сукупності, прийшов до наступних висновків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 05 серпня 1983 року по 15 листопада 2005 року проходив військову службу, що підтверджується витягом з послужного списку №2440 від 20.12.2007 року (а.с. 10).

Відповідно до довідки № 8/97 від 25 червня 1987 року, ОСОБА_1 під час проходження служби в Ярославськом ВЗРКУ ППО житловою площею не забезпечувався (а.с. 11).

Відповідно до довідки від 09 серпня 1993 року № 160, ОСОБА_1 за період проходження служби з 11 вересня 1987 по 15 серпня 1993 у в/ч НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач житловою площею не забезпечувався (а.с. 12).

Відповідно до довідки від 27 листопада 2003 року № 731/162 та виписки з протоколу № 33 від 27 вересня 2000 року, ОСОБА_1 під час проходження служби у в/ч НОМЕР_3 був зарахований на квартирний облік з 05 січня 1994 року (а.с. 13-14)

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_4 за № 638, з 15 вересня 2003 року позивач був переведений для проходження подальшої військової служби до в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 (а.с. 15).

12 листопада 2003 року позивач звернувся із рапортом до командира в/ч НОМЕР_1 , в якому просив зарахувати його та членів його родини в кількості 4 (чотирьох) осіб на квартирний облік. При цьому в рапорті позивачем не було зазначено дати, з якої він просить зарахувати його на квартирний облік (а.с. 16).

Однак, відповідно до довідки в/ч А 2682 № 170 від 16 листопада 2005 року (а.с. 17)позивач з родиною був зарахований відповідачем на квартирний облік в загальній черзі у в/ч НОМЕР_1 з 03 лютого 1995 року (а.с. 17).

25.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про переміщення його в черзі на 05 січня 1994 року, тобто з дати первинної постановки на квартирний облік (а.с. 18).

Протокольним рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2020 року № 3, позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви про переміщення в квартирній черзі з тих підстав, що коли він був переміщений для подальшого проходження служби до в/ч А 2682 у 2003 році діяв Наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 № 20. Відповідно до вказаного Наказу було передбачено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку, але не раніше ніж з дня набрання чинності цим наказом (а.с. 19, 73)

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.
Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, Житловим кодексом УРСР, постановою Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 № 1081 та Наказом Міністра оборони України від 06.10.2006 № 577 в редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із статтями 34 та 37 ЖК Української РСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Відповідно до пункту 3.1 наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, на загальних підставах відповідно до чинного законодавства.
Згідно із пунктом 26 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та пунктом 3.7 наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Наказ Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995 набув чинності вже під час перебування позивача на квартирному обліку. Вказаним наказом було затверджено Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України (надалі - Положення).
Відповідно до пункту 11 Положення військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами "а", "б" та "д" пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами "а" та "б" пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами (затверджені Указом Президента України від 13 травня 1993 року N 174/93), пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень.
Відповідно до пункту 2 Наказу Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995 було встановлено, що у випадках, передбачених абзацом четвертим пункту 11 зазначеного Положення, при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше ніж з дня набрання чинності цим наказом.
Як вбачається з оскаржуваного рішення позивача з родиною було зараховано на квартирний облік в загальну чергу без врахування та збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.
Відповідачем під час постановки позивача на квартирний облік з врахування та збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку не були враховані вище передбачені норми діючого на той момент законодавства, в першу чергу вимоги Житлового кодексу УРСР, що має вищу юридичну силу в порівнянні з підзаконними нормативно-правовими актами, які не можуть суперечити вимогам законодавства, що має вищу юридичну силу.
Після втрати сили Наказом Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995, набув чинності Наказ Міністра оборони України від 06.10.2006 р. № 577.
Відповідно до пункту 3.7. Наказу від 06.10.2006 № 577 військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

Вказана норма передбачена і пунктом 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 р. № 1081, яким встановлено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.4

Аналогічна правова позиція була закріплена і в положеннях Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженій Наказом Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року № 737.
У даному випадку з матеріалів справи убачається, що позивач вперше був зарахований на квартирний облік в загальну чергу 05 січня 1994 року, а не в першочергову чи позачергову, тому дія Наказу Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995 в цій частині на нього не мала поширюватись, а тому оскаржувані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки це відповідає обставинам справи та визначеним ст. 2 ЦПК України основним засадам цивільного судочинства, зокрема принципу верховенства права.
Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем було протиправно відмовлено позивачу в перенесенні дати зарахування на квартирний облік та прийнятим рішенням порушено права позивача.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 9, 31 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. ст. 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 265, 273 ЦПК України,
В И Р І Ш И В:
Позов - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2020 року № 3, в частині відмови ОСОБА_1 змінити дату зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 05 січня 1994 року, виходячи з чого вважати датою зарахування ОСОБА_1 з родиною на квартирний облік 05 січня 1994 року.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя М.М. Ковбель