233 № 233/4751/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/М о т и в о в а н е/

17 серпня 2021 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Наумик О. О., за участі

секретаря судового засідання Мішиної А. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 Додух О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівці Донецької області цивільну справу № 233/475/20 за позовом

ОСОБА_3 (представник - ОСОБА_1 ) до

ОСОБА_4 (представники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ),

ОСОБА_2 (представники - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 )

«про стягнення заборгованості за договором позики»,

У С Т А Н О В И В:

20.10.2020 ОСОБА_3 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідачів на його користь солідарно заборгованість за договором позики від 11.02.2017 у розмірі 100000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день звернення з позовом еквівалентно 2831640,00 грн, пославшись на таке:

ОСОБА_3 (далі за текстом - Позивач) 11 лютого 2017 року передав ОСОБА_4 в позику (далі за текстом - Відповідач-1) 100000,00 (сто тисяч доларів США), а останній зобов`язався повернути їх за вимогою, надавши на підтвердження отримання коштів власноруч написану розписку.

Відповідач-1 брав гроші на розвиток спільного з ОСОБА_2 (далі за текстом - Відповідачка-2) сімейного бізнесу, про що остання була обізнана, жодних підстав вважати, що грошові кошти не будуть повернуті на той час не було, у Відповідачів у наявності було рухоме та нерухоме майно, що свідчило про реальну можливість повернення позики.

18.11.2019 Позивачем було направлено Відповідачу-1 та Відповідачці-2 вимоги про повернення грошових коштів, які було залишено без виконання.

Тобто, Відповідачі свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконали, на звернення Позивача про повернення коштів як письмові, так і в телефонному режимі, ніяким чином не відреагували.

У зв`язку з неповерненням Відповідачами позики за вимогою, він (Позивач) вимушений звернутися з позовом до суду для захисту своїх майнових прав.

Оскільки під час отримання грошових коштів у позику Відповідач-1 перебував у зареєстрованому з Відповідачкою-2 шлюбі, і при цьому позика була укладена в інтересах сім`ї та була витрачена на її потреби, другим відповідачем залучено колишню дружину ОСОБА_4 ОСОБА_2 , відповідно до ч.4 ст.65, ч.3 ст.73 СК України задля стягнення боргу з подружжя у солідарному порядку.

Як на нормативно-правове обґрунтування позову послався на ст.ст.202 ч.1, 204, 207 ч.ч.1,2, 208 ч.3, 216, 525, 524, 526, 610, 1046 ч.1, 1047, 1049 ЦК України.

Щодо залучення Відповідачки-2 послався на положення ст.ст.368, ЦК України, ст.ст.61,65 СК України, а також висновок Великої палати Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року по справі № 638/18231/15-ц, висновки Верховного Суду у справі № 639/7335/15-ц від 03 травня 2018 року та Верховного Суду України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_7 подала відзив на позов (а.с.118-120 т.1), в якому виклала підстави незгоди з позовом в частині вимог до її довірителя, пославшись на таке:

Обґрунтовуючи позов, Позивач вказує на те, що 11.02.2017 він передав Відповідачеві-1 в позику грошові кошти в розмірі 100000,00 (сто тисяч) доларів США, які ОСОБА_4 зобов`язався повернути за першою вимогою. Як стверджується в позові, 18.11.20 Позивач направив Відповідачам письмову вимогу про повернення боргу, яка була залишена без виконання, у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнеш заборгованості.

Залучення у якості Відповідачки-2 ОСОБА_2 . Позивач пояснює тим, що на час отримання Відповідачем-1 позики останній «перебував у зареєстрованому шлюбі Відповідачкою-2, і при цьому позика була укладена в інтересах сім`ї та була витрачена на її потреби».

Ці твердження Позивача, якими він обґрунтовує вимоги до Відповідачки-2, не відповідають дійсності.

Дійсно, станом на 11.02.2017 Відповідач-1 та Відповідачка-2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26.02.2019 за позовом ОСОБА_4 шлюб між сторонами розірвано. На даний час Оболонським районний судом міста Києва розглядається ряд судових справ між ОСОБА_2 та її колишнім чоловіком, пов`язаних з володінням та користуванням спільним численним майном подружжя, а також ряд спорів щодо виховання та утримання спільних дітей. Не зважаючи на принцип рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, Відповідач-1 вважає, що колишня дружина і матір його обох дітей нічого «не заробила», тому не має права претендувати на частину спільного майна. З метою втілення своїх доводів у життя колишнім чоловіком та його представниками вживаються численні заходи, спрямовані на затягування та унеможливлення ефективного розгляду вищевказаних майнових спорів, маніпулювання питанням проживання дітей тощо. Разом з тим, з метою тиску на колишню дружину ОСОБА_4 обрав тактику звернення безпосередньо ним та пов`язаними з ним особами до судових установ по всій території України з безпідставними позовами фінансового характеру до Відповідачки-2 та її родичів.

Однією із таких, пов`язаних із ОСОБА_4 осіб, на думку Відповідачки-2, є Позивач по даній справі ОСОБА_3 - давній друг Відповідача-1. Вказаній особі достеменно відомо про фактичне місце проживання Відповідача-1 за адресою: АДРЕСА_1 , та про факт не проживання Відповідачки-2 за вказаною адресою. Не зважаючи на зазначене, ОСОБА_3 подає позовну заяву до суду Донецької області, що унеможливлює вчасний та якісний захист Відповідачкою-2 своїх процесуальних прав у суді, у тому числі шляхом прийняття участі у судових засіданнях.

Що стосується правовідносин позики, які нібито виникли між Позивачем та Відповідачем-1, то ОСОБА_2 не може підтвердити або спростувати факт отримання її колишнім чоловіком грошових коштів від Позивача в розмірі 100000,00 (сто тисяч) доларів США, як і обставини (реальність, час, підстави) оформлення розписки від 11.02.2017 (надалі - Розписка). З огляду на зазначене, Відповідачка-2 не може заперечити або підтримати позовні вимоги, заявлені ОСОБА_3 до ОСОБА_4 . При цьому, на думку сторони Відповідачки-2, метою подання позову ОСОБА_3 є не захист своїх порушених прав та інтересів, а виключно сприяння своєму другові ОСОБА_4 в спричиненні негативних слідків для колишньої дружини останнього. Підтвердженням цього твердження є повна бездоказовість заявлених до Відповідачки-2 вимог.

Таким чином, позовні вимоги до Відповідачки-2 заперечує за підстав відсутності доказів і належного нормативного обґрунтування позовних вимог в цій частині.

Вважає, що у порушення ст.ст. 76 ч.1, 79, 81 ч.1 ЦПК України, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав та інтересів останнього з боку Відповідачки-2. Зокрема, Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позика була отримана та витрачена ОСОБА_4 в інтересах сім`ї.

Положення статті 60 СК України презумують спільність права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим така презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення права режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі і в судовому порядку.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначена статтею 61 СК України, згідно з частиною 3 якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондується з ч.4 ст.65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, за змістом ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї, 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов і дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у Постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Проте, матеріали справи не містять доказів, що кошти в розмірі 100000,00 доларів США, нібито одержані за договором позики від ОСОБА_3 , використані Відповідачем-1 в інтересах сім`ї та на її потреби. Зокрема, голослівно стверджуючи про витрачання позики в інтересах сім`ї Відповідачів, Позивач не вказує (з посиланням на відповідні докази), на які конкретно сімейні блага витрачалися кошти, обмежуючись фразою про «розвиток спільного сімейного бізнесу, що є припущенням. Крім того, відсутніми є докази того, що інший із подружжя (Відповідачка-2) надала згоду у письмовій формі на укладення такого договору позики, як договору стосовно цінного майна.

Відсутність таких доказів, вважає, унеможливлює задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 , що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у Постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12.

Просить у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_9 відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 подала відзив на позов (а.с.126-129 т.1), в якому виклала підстави незгоди з позовом в частині вимог до її довірителя, пославшись на таке:

11 лютого 2017 року ОСОБА_4 з метою розвитку спільного сімейного бізнесу (інвестування у діяльність ТОВ «Експрес» (), ТОВ «Ковбасний світ» (), єдиним та кінцевим беніфіціаром якого на той час була дружина відповідача - ОСОБА_10 ), уклав договір позики з ОСОБА_3 на суму 100000 доларів США. На підтвердження отримання позики ОСОБА_4 було складено відповідну розписку. За домовленістю сторін позика підлягала поверненню за вимогою позивача.

ОСОБА_2 була обізнана в укладанні цього Договору.

У подальшому у червні 2017 року дані кошти було вилучено співробітниками СБУ у Дніпропетровській обл. під час обшуку та повернуто відповідачу лише через рік 06.07.2018, що підтверджується Листом СБУ у Дніпропетровській обл. № 55/8- 4762 від 23.10.2018.

Таким чином, інвестування у строки, які планував відповідач, не відбулося внаслідок обставин, які від нього не залежали.

У подальшому вказані грошові кошти зберігалися за місцем проживання відповідачів у їх спільній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Через місяць після повернення грошей сімейні стосунки між відповідачами було припинено, ОСОБА_2 виїхала зі спільної квартири сторін, у зв`язку з чим інвестування у бізнес, який був формально оформлений на дружину, перестало відповідати інтересам ОСОБА_4

16 березня 2019 року, під час перебування ОСОБА_4 у закордонному відрядженні, ОСОБА_2 за участі невстановлених осіб, зайшла до спільної квартири сторін, забрала грошові кошти, які зберігалися у сейфі, у тому числі кошти, отримані у позику від позивача, змінила замки та сигналізацію у квартирі.

Оскільки ОСОБА_2 є титульним власником зазначеної квартири, а ОСОБА_4 зареєстрований за іншою адресою, такі дії ОСОБА_2 призвели до неможливості ОСОБА_4 користування спільною квартирою, що підтверджується Актом про не проживання ОСОБА_4 від 05.08.2019, листом Управління поліції охорони в м. Києві № 11 аз/43/29/5/01-2019 від 17.07.2019.

Після повернення з відрядження ОСОБА_4 було подано заяву про злочин щодо викрадення ОСОБА_2 грошових коштів, що підтверджується копією заяви та Витягом з ЄРДР.

10 червня 2019 р. ОСОБА_4 було подано позов про усунення перешкод у користуванні квартирою (справа № 756/7768/19, яка на даний час перебуває на розгляді Оболонського районного суду м. Києва).

Наприкінці жовтня 2019 року ОСОБА_2 припинила чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою, після чого ОСОБА_4 отримав змогу особисто переконатися у відсутності грошових коштів у сейфі, у зв`язку з чим ним було повторно подано заяву про злочин щодо викрадення коштів.

Крім того, ОСОБА_4 стало відомо про те, що 26 квітня 2019 року на ім`я матері ОСОБА_2 - ОСОБА_11 було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

07 серпня 2019 р. на ім`я матері було придбано другу квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Вказане підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, ні ОСОБА_2 , ні її матір не мали на той час доходу, який би дозволив придбання такої нерухомості. ОСОБА_10 за 18 років шлюбу не працювала, її матір є переселенкою з Луганської області, яка отримувала соціальну допомогу, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується доказами, здобутими в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_4 .

За таких обставин у відповідача є всі підстави вважати, що ОСОБА_12 ( ОСОБА_10 ), заволодівши 16.03.2019 грошовими коштами, у тому числі отриманими у позику від позивача, використала їх на власні потреби шляхом придбання нерухомого майна з оформленням на матір з метою уникнення поділу даного майна як спільного сумісного.

Таким чином, ОСОБА_4 визнає факт укладання договору позики з ОСОБА_3 на суму 100000,00 доларів США, отримання від нього вимоги про повернення позики та настання строку виконання зобов`язання, проте у відповідача відсутня можливість повернення позичених у ОСОБА_3 коштів з незалежних від нього підстав, а обов`язок з повернення цих коштів має нести ОСОБА_2 .

Просить у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_4 відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 подала «Відповідь на відзив Відповідача-1» (а.с.183-184 т.1), яка попре те, що подання другим з відповідачів такого процесуального документу як відповідь на відзив положеннями статті 179 ЦПК України не передбачено, - враховується судом в якості додаткових пояснень до раніше поданого відзиву.

У цій «Відповіді на відзив Відповідача-1» сторона відповідача ОСОБА_2 зауважила на такому:

Доводи Відповідача-1 у відзиві на позов стосовно того, що обов`язок з повернення коштів має нести ОСОБА_2 , вважає необґрунтованими, такими, що спростовуються обставинами справи, законодавством України, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а також - сталою судовою практикою в подібних справах

Вважає голослівними твердження Відповідача-1 про те, що ОСОБА_2 була обізнана в укладенні Договору позики з ОСОБА_3 на суму 100000 доларів США. При цьому у Відзиві стверджується, що вказані грошові кошти Відповідач-1 отримав з метою розвитку спільного сімейного бізнесу (інвестування у діяльність ТОВ «Експрес» і ТОВ «Ковбасний світ», єдиним беніфіціарним власником якого на той час була його дружина - ОСОБА_10 ).

У порушення положень статей 76, 79, 81 ЦПК України, Відповідачем-1 не надано жодного доказу на підтвердження цільового призначення отриманих ним коштів, а саме - в інвестування діяльності господарських товариств, бенефіціаром якого була ОСОБА_13 . Водночас, у зв`язку з вказаним твердженням виникає логічне питання, чому Договір позики уклала не сама ОСОБА_10 , або чому ОСОБА_10 як дружина не надала письмову згоду для укладення такого договору, як то передбачено ч.3 ст.65 СК України.

Разом з тим, станом на 11.02.2017 сам ОСОБА_4 був єдиним бенефіціарним власником ряду господарських товариств, зокрема ТОВ «Бізнес і право» (код 35808610) і ТОВ «Р.Б.К. АТЛАНТІС ГРУП» (код 34314907), діяльність яких так само могла передбачати інвестування за рахунок нібито позичених коштів.

З огляду на зазначене, вважає бездоказовими як твердження Відповідача-1 про інвестування позичених коштів в діяльність вказаних ним Товариств, про обізнаність колишньої дружини щодо отримання коштів, так і про витрачання коштів в інтересах сім`ї чи власних інтересах колишньої дружини.

Разом з тим, вважає озвучену Відповідачем-1 у Відзиві позицію підтвердженням доводів ОСОБА_2 про те, що метою подання позову ОСОБА_3 є не захист його порушених прав та інтересів, а виключно сприяння своєму другові ОСОБА_4 у спричиненні негативних наслідків для його колишньої дружини.

Що стосується звинувачень Відповідачем-1 колишньої дружини у викраденні нею позичених грошових коштів, що нібито унеможливлює їх повернення, то до матеріалів Відзиву Відповідача-1 долучено ряд документів, що не мають ознак належних, достовірних доказів, таких, що містять інформацію про предмет доказування.

Зокрема, в рамках предмету даної справи нічого не доводять Ухвала та інша інформація з розгляду справи № 756/7768/19, листи з Державної податкової служби щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , копія Акту ТОВ «Житлобуд-1» тощо.

Натомість, вважає недоведеними належними та допустимими доказами твердження про те, що:

- ОСОБА_2 або її родичі набули право власності на об`єкти нерухомості або інше цінне майно за рахунок визначених родовими ознаками грошових коштів, які нібито у 2017 році були отримані ОСОБА_4 в позику від ОСОБА_3 ,

- ОСОБА_2 як колишня дружина ОСОБА_4 у будь-який спосіб заволоділа позиченими чоловіком коштами та передала їх матері.

При цьому, подані в якості «доказів» Відповідачем-1 документи не доводять ні факту наявності грошових коштів у квартирі, титульним власником якої є ОСОБА_2 , ні факту заволодіння цими коштами, а головне - факту витрачання позичених ОСОБА_4 грошових коштів в інтересах сім`ї чи у власних інтересах Відповідача-2.

Представник позивача ОСОБА_1 подала «Відповідь на відзив» (а.с.202-205 т.1), в якому зауважила на такому:

У Відповіді на відзив Відповідач-1 підтверджує отримання грошових коштів у позику 11.02.2017, а також зазначає, що грошові кошти були отримані з метою розвитку спільного сімейного бізнесу (інвестування у діяльність ТОВ «Експрес» та ТОВ «Ковбасний світ»), бенефіціарним власником яких на той час була дружина Відповідча-1.

Також Відповідач-1 підтверджує обізнаність Відповідачки-2 в укладанні цього договору. Відповідач-1 звертає увагу, що грошові кошти не були витрачені на потреби, на які вони позичалися, у зв`язку із обставинами, не залежними від Відповідача-1. Гроші, які були предметом позики, зберігалися за місцем проживання Відповідачки-2 у сейфі, а в подальшому грошовими коштами Відповідача-1 скористалася Відповідачка-2, у тому числі і грошовими коштами, які є предметом даного спору, та витратила їх на власні потреби, у зв`язку із чим просить суд у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо Відповідача-1 відмовити.

У відзиві на позов Відповідачка-2 зазначає, що не може підтвердити або спростувати факт отримання колишнім чоловіком грошових коштів. Між Відповідачем-1 та Відповідачкою-2 розглядається ряд судових спорів, Відповідач-1 обрав тактику звернення до судів ним та пов`язаними з ним особами до судових установ по всій території України з безпідставними позовами фінансового характеру і, на думку Відповідача-2, однією з таких пов`язаних осіб є Позивач.

Відповідачка-2 звертає увагу на те, що Позивачем не надано жодних доказів про те, що Позика була отримана та витрачена Відповідачем-1 в інтересах сім`ї, а, при отриманні такої Позики є відсутніми документи на надання згоди на її отримання від Відповідачки-2, а тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач не погоджується із такими доводами Відповідача-1 та Відповідачки-2, у зв`язку із таким.

Та обставина, що Відповідач-1 та Відповідачка-2 не змогли досягнути домовленостей щодо поділу спільно нажитого майна та перевели це у судову площину, не свідчить про те, що грошові зобов`язання, які виникли у Сторін під час шлюбу, не підлягають виконанню, а аргументи Відповідачки-2 щодо невизнання нею позову зводяться виключно до припущень щодо нібито тиску та нібито безпідставності позову.

Оскільки, між Сторонами тривають судові спори щодо поділу майна, то Відповідачі не позбавлені права при поділі майна врахувати також і борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Звернення Позивача до суду має кінцевою метою захист його порушених прав та законних інтересів, оскільки Відповідачі відмовляються повертати борг, що відповідає завданням та засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як вбачається з відповіді на відзив, Відповідачка-2 не заперечує факт отримання грошових коштів так само, як не заперечує цей факт і Відповідач-1, крім того дана обставина підтверджується розпискою про отримання коштів.

На даний час Позивачу грошові кошти Відповідачами не повернуті.

Оскільки під час отримання грошових коштів у позику Відповідач-1 перебував у зареєстрованому шлюбі з Відповідачкою-2, і при цьому позика була укладена в інтересах сім`ї, що підтверджено Відповідачкою-2, то, відповідно до ст.ст. 65 ч.4, 73 ч.2 СК України Сторони відповідають у солідарному порядку, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження N 14-712цс19).

Тож, Відповідач-1 та Відповідачка-2 є солідарними боржниками щодо повернення позиченої грошової суми Позивачу, а стаття 543 ЦК України, надає право кредитору вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідач-1 звертає увагу на те, що грошові кошти не були ним витрачені на ті потреби, на які вони отримувалися, оскільки спочатку були вилучені співробітниками СБУ, що підтверджується листом №55/8-4762 від 23.10.2018, а після повернення, зберігалися за місцем проживання Сторін в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Через місяць після повернення грошових коштів сімейні стосунки були припинені, а 16.03.2019 Відповідачка-2 за участі невстановлених осіб зайшла до квартири та забрала гроші, які зберігалися у сейфі. Дані обставини підтверджуються Актом непроживання ОСОБА_4 від 05.08.2019 та витягом з кримінального провадження, а також поданим позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, що розглядається Оболонським районним судом у справі № 756/7768/19.

В той же час, на ім`я родича Відповідачки-2 почала придбаватися коштовна нерухомість, не зважаючи на те, що останні, протягом тривалого часу не мали доходів, а розподіл майна Відповідачів у судових процесах не завершено. А Відповідачка-2 наполягає на повній безпідставності позовних вимог.

Також, звертає увагу, що Відповідачка-2 належними та допустимими доказами не спростувала доводи Позивача та Відповідача-1 про те, що грошові кошти, отримані у борг, на інші, ніж сімейні потреби.

Та обставина, що Відповідач-2 витратила грошові кошти Відповідача-1, не ідентифікуючи їх як грошові кошти належній третій особі (Позивачу), не позбавляє її обов`язку солідарно відповідати за зобов`язаннями, які виникли під час шлюбу.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід, у першу чергу, спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі N 6-55цс13, аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 (провадження № 61-6203св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10 (провадження № 61-34656св18).

Щодо відсутності письмової згоди Відповідачки-2 на укладення правочину, то для укладення договору позики отримання згоди другого з подружжя не потрібна.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 27 листопада 2019 року, справа № 133/3928/14-ц, «для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин».

Доказами по справі підтверджено, що Відповідач-1 не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення Позивачу суми позики в повному обсязі. Враховуючи вищезазначені обставини та те, що Відповідачем-1 підтверджено отримання грошових в інтересах сім`ї для розвитку спільного сімейного бізнесу, майно було використане сторонами в інтересах сім`ї, отже поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Представник позивача ОСОБА_1 подала Додаткові пояснення «щодо Відповіді на Відзив Відповідача-1, поданих Відповідачкою-2» (а.с.219-221 т.1), в яких зауважила на такому:

Відповідачка-2, обґрунтовуючи свої заперечення, посилається на норми ст.179 ЦПК України, звертає увагу на те, що не була обізнана в укладенні Договору позики, на те, що Відповідачем-1 не надається жодних доказів на підтвердження цільового призначення отримання грошових коштів, звертає увагу на те, що Відповідач-1 також володіє рядом господарських товариств, на які він теж міг витратити отримані в позику грошові кошти та на те, що Відповідачем-1 до матеріалів справи долучено документи, які не мають ознак належних доказів по справі.

ОСОБА_3 11.02.2017 передав Відповідачу-1 в позику грошові кошти, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора визначеної грошової суми.

Наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання позичальником свого зобов`язання.

До матеріалів справи Відповідачем-1 долучено такий доказ, як Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року по справі № 756/11797/18, з якого вбачається що Відповідач-1 та Відповідачка -2 перебували у шлюбі з 17.06.2011 по 26 червня 2019 року/чи по дату набрання чинності рішенням суду. Дані обставини сторонами не заперечуються.

Та обставина, що під час укладення шлюбу Відповідачі вели спільний сімейний бізнес та були власниками різних юридичних осіб, які були зареєстровані на Відповідача-1 чи Відповідачку-2, та визначення ними на власний розсуд бізнесу, який мав бути найбільш привабливим для інвестування, не відноситься до обставин даної справи.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст.68 СК України).

Позивач не наділений правом звертатися із вимогою про врахування боргів подружжя при поділі майна, оскільки правом на звернення до суду із позовом про поділ майна та врахування боргів наділені лише особи, які перебували у шлюбі. Права Позивача, як кредитора підлягають захисту у визначений законодавцем спосіб.

Враховуючи викладене, Відповідачі є солідарними боржниками за зобов`язаннями, які виникли у шлюбі.

Вважає, що доводи Відповідачки-2 про те, що до матеріалів справи не надано доказів використання грошових коштів в інтересах сім`ї, не заслуговують на увагу, оскільки положення статті 60 СК України презумують спільність права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

В той же час, доказів того, що отримані грошові кошти були витрачені не в інтересах сім`ї, Відповідачкою-2 не надано. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, хто її спростовує, такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6- 163цс 12 та 20 січня 2021 року справа № 752/24638/18.

Відповідачка-2 не надала суду жодних доказів того, що грошові кошти були витрачені Відповідачем-1 на власні потреби чи потреби, не пов`язані з інтересами сім`ї.

Пояснення Відповідачки-2 з приводу тиску на неї ОСОБА_4 через ОСОБА_3 ґрунтуються на особистих припущеннях Відповідачки-2, оскільки не підтвердженні жодними доказами по справі та свідчать про відсутність будь-яких інших доказів, та про те, що Відповідачка-2 намагається уникнути відповідальності за накопичені спільні борги під час шлюбу.

Судовою ухвалою від 02 грудня 2020 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні (а.с.72-73 т.1).

Судовою ухвалою від 25 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні (а.с.4 т.2).

Участь сторін у судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку з приміщення іншого суду забезпечена судовими ухвалами від 05.01.2021 (а.с.96 т.1), від 16.01.2021 (а.с.106 т.1), від 22.01.2021 (а.с.116 т.1).

Судовою ухвалою від 07.07.2021 залишено без задоволення клопотання сторони відповідачки ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі (а.с.120-123 т.2).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала у повному обсязі за підстав, наведених у поданих по суті справи заявах.

Відповідач ОСОБА_4 , представники відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явилися, що за п.п.1,2 ч.3 ст.223 ЦПК України є підставою для розгляду справи за відсутності цих осіб.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_12 ( ОСОБА_4 ) ОСОБА_8 позов в частині вимог до ОСОБА_2 не визнала за підстав, наведених у поданих по суті справи заявах, просила у задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовити.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого:

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч.1). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2).

За ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч.1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2).

Судом встановлено, що 11 лютого 2017 року ОСОБА_3 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_4 (позичальникові) грошові кошти в сумі 100000 (сто тисяч) доларів США, які позичальник зобов`язався повернути за першою вимогою.

Ця обставина підтверджена відповідною розпискою ОСОБА_4 , наданою позивачем в оригіналі (а.с.69 т.1).

Особи сторін у Договорі ідентифіковані зазначенням їхніх прізвищ, імен та по-батькові, вказівкою на номери та серії їх паспортів.

За приписами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2).

Заявлена позивачем в якості доказу розписка складена ОСОБА_4 власноручно, містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо виникнення між сторонами правовідносин за договором позики, тож у розумінні ст.77 ЦПК України є належним та допустимим доказом.

Також, та обставина, що за цим договором позики грошові кошти у сумі, обумовленій сторонами у договорі, були фактично передані позивачем як позикодавцем відповідачу ОСОБА_4 як позичальнику, останнім підтверджена.

Статтею 1049 ЦК України на позичальника покладений обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договором встановлений обов`язок повернення позичальником грошових коштів позикодавцю «за першою вимогою».

За загальними умовами виконання зобов`язання, визначеними ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Вимога виконання зобов`язання за договором позики була пред`явлена ОСОБА_3 18.11.2019 спрямуванням відповідного листа на адресу відповідачів: АДРЕСА_1 (а.с.11-13 т.1).

З огляду на ту обставину, що зобов`язання за договором позики по поверненню позичених грошових коштів на час ухвалення судового рішення боржником не виконане, суд дістає висновку про обґрунтованість позову в частині вимоги стягнення неповерненої суми боргу.

Вирішуючи питання можливості покладення обов`язку по поверненню суми боргу на обох відповідачів у солідарному порядку як колишнього подружжя, суд виходить з такого:

Пред`являючи вимогу стягнення боргу за договором позики з відповідачів у солідарному порядку, позивач посилається на ту обставину, що грошові кошти позичалися ОСОБА_4 у період перебування його у зареєстрованому шлюбі с ОСОБА_2 , в інтересах сім`ї і були витрачені на її потреби.

Судом встановлено і не заперечено відповідачами, що на час укладення між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору позики останній перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 .

Ця обставина підтверджена копією свідоцтва про шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_15 , зареєстрований з 02.02.2002 (а.с.154 т.1), копією чинного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.06.2019 (набрало законної сили 27.07.2019), яким шлюб між відповідачами розірваний (а.с.136 т.1).

Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_12 (копія паспорту № НОМЕР_1 на а.с.57,161 т.1).

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За положеннями частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За положеннями статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя… (ч.2). Для укладення одним із подружжя … договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово… (ч.3). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4).

Визначення того, якої вартості має бути майно для того, щоб вважати його цінним, містить Закон України про запобігання корупції», за змістом п.3 ч.1 ст.46 якого цінне рухоме майно це майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право.

Станом на 1 січня 2017 року, в якому між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір позики, прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений на рівні 1600 грн.

100000 $ США за офіційним курсом 27.19085800 грн за 1$ США (інформація у вільному доступі в мережі Інтернет) дорівнювало 2719086 грн, що > за 160000 грн (100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня 2017 р.).

Тож Договір позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був укладений стосовно цінного майна, що потребувало письмової згоди на таке укладення ОСОБА_2 як другого з подружжя.

Таку згоду наявна у матеріалах справи розписка не містить та про наявність такої згоди не зазначено ні позивачем, ні відповідачем ОСОБА_4 .

З огляду на категоричне заперечення стороною відповідачки ОСОБА_2 обставини щодо її обізнаності в укладенні між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такого договору, суд не зважає на доводи сторони позивача щодо зворотного внаслідок визнання цієї обставини відповідачем ОСОБА_4 .

Крім того, зміст частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину та фактом перебування у шлюбі. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї і кошти були витрачені в інтересах сім`ї, що має бути підтверджено відповідними доказами у справі.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стороною позивача, а також стороною відповідача ОСОБА_4 не доведено, що Договір позики укладено останнім як одним з подружжя в інтересах сім`ї, а також не доведено, що одержані за цим Договором позики кошти в розмірі 100000 доларів США використані ОСОБА_4 в інтересах сім`ї.

Доводи сторони позивача та сторони відповідача ОСОБА_4 про те, що останній «брав гроші на розвиток спільного з Відповідачем-2 сімейного бізнесу, про що був обізнаний Відповідач-2», що «позика була укладена в інтересах сім`ї та була витрачена на її потреби - інвестування у діяльність ТОВ «Експрес» (), ТОВ «Ковбасний світ» (), єдиним та кінцевим беніфіціаром якого на той час була дружина відповідача - ОСОБА_10 )», не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Сам відповідач ОСОБА_4 у поданому його представником відзиві посилається на те, що «інвестування у строки, які планував відповідач, не відбулося внаслідок обставин, які від нього не залежали».

Бездоказовим є і посилання сторони позивача, сторони відповідача ОСОБА_4 на ту обставину, що ОСОБА_2 або її родичі набули право власності на об`єкти нерухомості або інше цінне майно за рахунок визначених родовими ознаками грошових коштів, які у 2017 році були отримані ОСОБА_4 в позику від ОСОБА_3 .

Докази, на які посилається відповідач ОСОБА_4 , такі як:

- Витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес» (а.с.130-132 т.1), щодо юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковбасний світ» (а.с.133-135 т.1), засновником та кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких зазначена ОСОБА_10 ;

- лист Слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 23.10.2018 за № 55/8-4762, яким повідомлено, що ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2017 було повернуто грошові кошти загальною сумою 760000,00 доларів США, вилучені 07.07.2017 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_4 , а також грошові кошти загальною сумою 55000,00 Євро та 198000,00 грн, вилучені 07.07.2017 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.137);

- Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 16605503 від 13.05.2019, згідно з якою17.08.2010 зареєстроване право власності ОСОБА_10 на 1/4 квартири АДРЕСА_6 (а.с.138-140 т.1);

- заява ОСОБА_4 про скоєне у період з 10.03.2019 по 25.03.2019 ОСОБА_10 кримінальне правопорушення, внаслідок якого вона заволоділа грошовими коштами на суму 660000 доларів США та 200000 Євро (а.с.141-142 т.1);

- Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію 26.04.2019 кримінального провадження за повідомленням ОСОБА_4 (а.с.143 т.1);

- процесуальне рішення Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні квартирою (а.с.144-145 т.1);

- акт житлового органу від 05.08.2019 щодо не проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_6 з початку березня 2019 року (а.с.150 т.1);

- лист Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України від 17.07.2019 за №11аз/43/29/5/01-2019 щодо наявності договору від 18.03.2019 про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагування наряду поліції охорони, який був укладений з ОСОБА_10 (а.с.151 т.1);

- Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 198737386 від 03.02.2020, згідно з якою 26.04.2019 зареєстроване право власності ОСОБА_11 на квартиру АДРЕСА_7 (а.с.152-153 т.1);

- лист Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві Національної поліції України від 17.03.2020 за №6599/125/23/2-2020 щодо надання дозволу на розголошення даних досудового розслідування в частині результатів процесуальних дій по встановлення майнового стану ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.155 т.1);

- відомості Державної податкової служби України з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб платників податків станом на 13.12.2019, 17.12.2019, (а.с.156-160 т.1), -

не є належними доказами, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для покладення солідарного обов`язку зі стягнення суми позики на відповідачку ОСОБА_2 , внаслідок чого у задоволенні позову щодо неї належить відмовити, позов - задовольнити частково зі стягненням з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 11.02.2017 у розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення (26,6457 грн за 1$ США) еквівалентно 2664570,00 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням позову суд присуджує позивачeві з відповідача ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 10510,00 грн.

Керуючись ст.ст.259, 263-265, 141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до

ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 ; РНОКПП НОМЕР_3 ),

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_10 ; РНОКПП НОМЕР_4 )

«про стягнення заборгованості за договором позики» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11.02.2017 у розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення еквівалентно 2664570 (два мільйони шістсот шістдесят чотири тисячі п`ятсот сімдесят) грн 00 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 10510 (десять тисяч п`ятсот десять) грн 00 коп.

В частині вимог до ОСОБА_2 у задоволенні позову відмовити.

Рішення у повному обсязі складено 27.08.2021.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя