Номер провадження: 22-ц/813/3372/21
Номер справи місцевого суду: 520/7622/18
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко», Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калініченко Л.В. 03 березня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ АБ «Порто-Франко», ТОВ «Альянс Фінанс», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 5-9, 56-64, т. 2 а.с. 191-202).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що 18 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ АБ «Порто-Франко» був укладений кредитний договір №115/1-11, в забезпечення виконання умов якого, 18.03.2011 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №18-03/2011. 18.03.2011 року, в забезпечення виконання умов кредитного договору №115/1-11 між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Порто-Франко» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . 30 грудня 2011 року, між ОСОБА_3 та ПАТ АБ «Порто-Франко» було укладено додаткову угоду №3, якою змінено кінцевий термін виконання зобов`язань за кредитним договором №115/1-11 від 18 березня 2011 року, а саме з «17 травня 2011 року» на «30 березня 2012 року», у зв`язку із чим також внесені зміни до договору поруки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2013 року по справі №1522/26674/2012 було задоволено позов ПАТ АБ «Порто-Франко» про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №115/1-11 від 18 березня 2011 року.

16 березня 2016 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» був укладений договір №7 про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, на підставі якого ПАТ АБ «Порто-Франко» відступило на користь ТОВ «Альянс Фінанс» у тому числі право вимоги за іпотечним договором від 18 березня 2011 року, укладеним з ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537.

22 березня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_4 був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «Альянс Фінанс» відступило на користь ОСОБА_4 право вимоги за іпотечним договором від 18 березня 2011 року, укладеним з ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537.

25 липня 2016 року державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №30613661, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 .

Позивач вважала, що укладений договір про відступлення права вимоги від 16 березня 2016 року суперечить чинним нормам законодавства, оскільки після ухвалення Приморським районним судом м. Одеси 04 березня 2013 року рішення по справі №1522/26674/12, ПАТ АБ «Порто-Франко» використав своє право на обраний вид захисту прав та інтересів шляхом стягнення заборгованості. Отже, після набрання вказаним рішення суду, звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим, оскільки суперечить ст. 61 Конституції України, а відтак іпотечний договір є припиненим, а банк мав право задовольнити свої вимоги шляхом здійснення відповідних дій в межах виконавчого провадження.

У зв`язку із викладеним, позивач вважала, що ПАТ АБ «Порто-Франко» не мав права на укладення з ТОВ «Альянс Фінанс» вищевказаного договору про відступлення права вимоги стосовно іпотечного договору від 18 березня 2011 року, за р.№537, а відтак, такий договір в цій частині підлягає визнанню недійсним, як і наступні договори і рішення прийняті стосовно вказаного іпотечного договору та предмету іпотеки.

Також позивач вважала, що звернення стягнення стосовно предмета іпотеки, яке було здійснено 25 липня 2016 року в позасудовому порядку шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , було здійснено з порушенням встановлених строків позовної давності, оскільки кінцевий термін дії іпотечного договору, з урахуванням додаткових угод, було встановлено по 30 березня 2012 року. У той же час, банк звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором - 16 листопада 2012 року, таким чином, строк позовної давності переривався, та повинен відраховуватись з 17 листопада 2012 року. На думку позивача, будь-які дії зі звернення стягнення стосовно предмету іпотеки, можливі були бути в межах трирічного терміну, а саме з 17 листопада 2012 року по 17 листопада .2015 року. Крім того, позивач зазначала, що відступлення права вимоги за іпотечним договором, яке було здійснено незаконно, також не є підставою для перебігу строку позовної давності для здійснення вказаних дій.

У зв`язку із викладеним, позивач додатково зазначила, що перереєстрація права власності на іпотечне майно була здійснена поза межами строку дії іпотечного договору та поза межами строку позовної давності.

З урахування викладеного, ОСОБА_1 вважала, що договір від 16 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 18 березня 2011 року, за р.№537, є недійсним та підлягає скасуванню, за наслідком чого підлягає визнанню недійсним і скасуванню договір від 22 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 18 березня 2011 року, за р.№537. У зв`язку із тим що договір, на підставі якого ОСОБА_4 набула право вимоги за іпотечним договором підлягає скасуванню, позивач також просила суд скасувати спірну реєстрацію права власності стосовно квартири АДРЕСА_1 , а також з підстав того, що така перереєстрація була вчинена поза межами строку дії іпотечного договору та поза межами строку позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 235-240).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що внаслідок ухваленого рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04.03.2013 року по справі №1522/26674/12 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року, ПАТ «АБ «Порто Франко» використовував своє право щодо способу захисту своїх прав, а відтак, був позбавлений можливості щодо здійснення подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18.03.2011 року, р. №537, та передання права вимоги за ним, крім звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку виконання рішення суду у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження» (т. 3 а.с. 5-15).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №115/1-11, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 240000 гривень 00 копійок, зі сплатою відсотків у розмірі 25% річник, зі встановленим строком повернення до 17 травня 2011 року.

З метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, 18 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №18-03/2011, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалась перед банком відповідати в повному об`ємі за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року.

18 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №7959.

30 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору №115/1-11 від 18.03.2011 року, за умовами якої сторони вирішили змінити п.1.1 кредитного договору №115/1-11 від 18.03.2011 року та встановили строк повернення кредитних коштів по 30 березня 2012 року.

Також, 30.12.2011 року аналогічні зміни були внесені до договору поруки №18-03/2011 від 18.03.2011 року, на підставі додаткової угоди №2 укладеної між ПАТ КБ «Порто-Франко» та ОСОБА_1

ОСОБА_3 не виконувались належним чином умови вказаного кредитного договору №115/1-11 від 18.03.2011 року та умови кредитного договору 172/2-11 від 28.04.2011 року, внаслідок чого станом на 05.11.2012 року по вказаним кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 2321395,05 гривень, що стало приводом для звернення ПАТ АКБ «Порто-Франко» 16.11.2012 року до Приморського районного суду міста Одеси з відповідним позовом про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як поручителя.

За наслідком розгляду вказаної справи №1522/26674/2012, 04 березня 2013 року Приморським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» заборгованість за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року та за кредитним договором №172/2-11 від 28.04.2011року в сумі 2321395 гривень 05 копійок. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» судові витрати у сумі 3219,0 гривень за сплачений судовий збір.

29 квітня 2013 року рішення суду набрало законної сили і тієї ж дати Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №522/26674/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» суми заборгованості за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року та за кредитним договором №172/2-11 від 28.04.2011року.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

01.03.2016 року на відкритих торгах (аукціоні) з реалізації активів - права вимоги за кредитами АБ «Порто-Франко», останній здійснив продаж права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18.03.2011 року з усіма додатками та доповненнями; за договором поруки №18-03-2011 від 18.03.2011 року.

Відповідно до протоколу №44 /АЕТ/, лот 1052, переможцем вказаних торгів визначено ТОВ «Альянс Фінанс».

16 березня 2016 року ПАТ «Порто-Франко» і ТОВ «Альянс Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги №7 зокрема за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18.03.2011 року з усіма додатками та доповненнями; за договором поруки №18-03-2011 від 18.03.2011 року.

16.03.2016 року ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» склали акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги № 7 від 16.03.2016 року, за яким первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року, укладеним між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_3 , а також кредитні документи відповідно Договору про відступлення права вимоги №7 від 16 березня 2016 року.

16.03.2016 року ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» уклали договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №309, за умовами якого банк передав ТОВ «Альянс Фінанс» право вимоги за іпотечним договором від 18.03.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за № 537.

22.03.2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» і ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги зокрема за кредитним договором №115/1-11 від 18 березня 2011 року; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18.03.2011 року з усіма додатками та доповненнями; за договором поруки № 18-03-2011 від 18.03.2011 року.

Тієї ж дати - 16.03.2016 року ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_4 уклали договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №347, за умовами якого ТОВ «Альянс Фінанс» передало ОСОБА_4 право вимоги за іпотечним договором від 18.03.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за № 537, укладеним з ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, судом встановлено, що ОСОБА_4 набула право вимоги за кредитним договором №115/1-11 від 18 березня 2011 року; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18.03.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за № 537, з усіма додатками та доповненнями; за договором поруки № 18-03-2011 від 18.03.2011 року.

На підставі зазначених обставин, в Державному реєстрі Іпотек, було зареєстровано інформацію про іпотекодержателя ОСОБА_4 стосовно іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 , за іпотечним договором від 18.03.2011 року, р.№537, що підтверджується інформаційною довідкою №129790080 від 05.08.2018 року.

Надалі, 20.07.2016 року ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., як державного реєстратора, з заявою про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , в порядку звернення стягнення в позасудовий порядок на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

За наслідком розгляду вказаної заяви, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., як державним реєстратором, 25 липня 2016 року винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №30613661, на підставі якого зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , запис про право власності №15559149, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №129790080 від 05.07.2018 року.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним укладеного 16 березня 2016 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» договору №7 про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вірно вказано в оскаржуваному судовому рішенні, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки, та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами в Договорі іпотеки від 18.03.2011 року, за р. №537.

Відповідно до пункту 5.2 вказаного договору, звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання або в примусовому порядку. Іпотекодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Позасудове врегулювання здійснюється шляхом використання цього нотаріально посвідченого застереження у цьому договорі.

За таких обставин, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 640/18356/17, від 28 серпня 2019 року у справі № 759/4036/18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

За рахунок предмета іпотеки кредитор має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15?г).

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ПАТ «Порто Франко» після ухвалення 04.03.2013 року Приморським районним судом міста Одеси рішення по справі №1522/26674/12 про стягнення заборгованості за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011, мав достатньо повноважень на укладення договорів стосовно іпотечного договору від 18.03.2011 року, укладеного в забезпечення вказаного кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки визначено статтею 17 Закону, зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Позивач, як на підставу позову про визнання спірних договорів про відступлення права вимоги та скасування рішення про державну реєстрацію, посилалась на сплив позовної давності, у межах якої банк мав право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Одночасно, судом вірно зазначено, що позивачем окрема вимога про визнання припиненим спірним договір іпотеки не заявлялись.

Так, стаття 17 Закону України «Про іпотеку» та стаття 593 ЦК України не містять такої підстави припинення договору іпотеки, як сплив позовної давності.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, а також у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі №754/14266/17.

Отже, сплив строку позовної давності не може бути підставою для припинення зобов`язань за договором іпотеки на підставі норм ЦК України та Закону України «Про іпотеку».

На підставі викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставними посилання позивача на те, що будь-які дії стосовно предмета іпотеки за іпотечним договором від 18.03.2011 року, можливо було здійснювати протягом трьох років з дня припинення дії договору, а саме з 30.03.2012 року, який був перерваний зверненням банку до Приморського районного суду міста Одеси з позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором - 16.11.2012 року, таким чином строк позовної давності на думку позивача повинен відраховуватись з 17.11.2012 року, який закінчився 17.11.2015 року, а відтак спірна перереєстрація права власності на предмет іпотеки була проведена незаконно.

З матеріалів справи вбачається, що сторони в договорі іпотеки від 18.03.2011 року погодили, що цей договір іпотеки набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором та додаткових договорів до нього.

Однак, станом на день звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - 25.07.2016 року, заборгованість за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року боржниками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 погашена не була, доказів на підтвердження погашення заборгованості за спірним кредитним договором позивачем до суду не надано, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості посилань позивача на те, що спірний договір іпотеки припинив строк дії 30.03.2012 року.

Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Станом на день розгляду справи судом, договір іпотеки від 18.03.2011 року був чинний, діючий, а відтак такий, що породжував права та зобов`язання.

Позивачем, як вже вказувалось вище, стосовно договору іпотеки у позові не заявлено відповідних вимог.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним та скасування договору №309 від 16 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеного 16 березня 2016 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс», на підставі викладених позивачем доводів, у зв`язку з чим в цій частині вимоги позивача суд обґрунтовано залишив без задоволення.

Доводи апеляційної скарги вказані висновки суду не спростовують.

Надаючи правову оцінку укладеному 22 березня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» і ОСОБА_4 договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18 березня 2011 року, колегія суддів зазначає наступне.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України?зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.??

Відповідно до пункту 1 частини першої?статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).??

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

За загальним правилом, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Таким чином, відповідно до положень діючого законодавства, відступлення права вимоги за кредитним договором може відбуватися лише на користь установ, наділених правом надавати фінансові послуги. Фізичні особи можуть викупити у банків заборгованість за кредитними зобов`язаннями їхніх клієнтів за єдиної умови: якщо банк перебуває на стадії ліквідації, а право вимоги реалізується на електронних торгах. Це випливає з висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, який міститься у постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 640/14873/19.

Як вбачається з матеріалів справи, з укладенням 22 березня 2016 року договору про відступлення права вимоги між ТОВ «Альянс Фінанс» і ОСОБА_4 , відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Крім того, відступлення прав за іпотечним договором ПАТ АБ «Порто-Франко» могло вчинити лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) шляхом укладення договору факторингу, стороною якого ОСОБА_4 бути не могла.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що договір про відступлення прав вимоги від 22 березня 2016 року був укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» і ОСОБА_4 з порушенням частини третьої статті 512, статті 1054, частини третьої статті 1079, частини другої статті 1083 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відтак, має бути визнаний судом недійсним.

Оскільки вказаний договір про відступлення прав вимоги від 22 березня 2016 року, укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» і ОСОБА_4 , визнаний судом недійсним, то, відповідно, підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30613661 від 25 липня 2016 року о 12:11:08, про перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 , номер запису про право власності 15559149.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2016 року недійсним та скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки, із ухваленням нового судового рішення у цій частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2016 року та скасування державної реєстрації.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

Визнати недійсним Договір №347 від 22 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №347.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30613661 від 25 липня 2016 року о 12:11:08, про перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 , номер запису про право власності 15559149.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 серпня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе