Справа № 761/4969/20
Провадження № 2/761/1539/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Когут Є.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивачка просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя виділивши їй грошову компенсацію в розмірі Ѕ вартості автомобіля «renault», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 115000 грн, а всього на загальну суму 57500,00 грн; відповідачу виділити автомобіль «renault», д.н.з. НОМЕР_1 , всього на загальну суму 115000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 07.06.2014 з відповідачем був укладений шлюб. На час звернення до суду з цим позовом шлюбні відносини між ними припинені. За час шлюбу ними було придбано автомобіль «renault», д.н.з. НОМЕР_1 . Оскільки вони не дійшли згоди щодо поділу зазначеного майна, вона звернулась до суду з цим позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2020 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Кондратенко О.О.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_2 .

Згідно відповіді на запит від 27.02.2020 відповідач у справі зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 28.02.2020 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2020 справа передана в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 25.09.2020 справ прийнята до розгляду суддею Сіромашенко Н.В.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити. При пояснила, що автомобіль вона оцінила, виходячи з вартості подібного автомобіля, розміщеного в інтернеті.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та пояснив, що він виплатив позивачці половину вартості автомобіля - 5000,00 Євро в присутності свідків, а тому вважає, що спорів матеріального характеру з позивачем не має бути.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

Судом встановлено, що 07 червня 2014 року між сторонами у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 778.

Спір між сторонами виник з приводу поділу транспортного засобу.

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах СК України.

За приписами ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном, як особливим об`єктом, вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц).

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, позивачкою до матеріалів справи не надано доказів того що під час шлюбу сторонами було придбане будь-яке майно, зокрема і автомобіль «renault», д.н.з. НОМЕР_1 , який позивач просить поділити, а також не надано будь-яких доказів щодо його вартості.

Крім цього, в судовому засіданні позивач зазначила на те, що шлюб між сторонами розірвано, проте коли саме вона точно не пам`ятає та доказів на підтвердження даної обставини суду не надала.

В судовому засіданні позивач клопотань про витребування доказів суду не заявляла та не вказувала на неможливість їх подання.

Разом з цим, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч.3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

В ході розгляду справи не встановлено наявність майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та яке підлягає поділу.

Визнання відповідачем факту придбання автомобіля «renault», д.н.з. НОМЕР_1 під час шлюбу, не є належним та допустимим доказом та не може бути покладено в основу рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: