Дата документу 30.08.2021
Справа № 334/6949/19
Провадження № 2/334/358/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Зоріній С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районногоо суду м.Запоріжжя з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя вказавши, що під час шлюбу з відповідачем, ними було набуто майно, що в розумінні статті 60 Сімейного кодексу України вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до висновку про вартість майна, ринкова вартість квартири складає - 417 404 гривень 00 копійок. Вказана нерухомість була придбана подружжям по нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу 28.10.2003 р. за 53 300 грн., в наслідок продажу належної Позивачці квартири АДРЕСА_2 за 38 388 грн., яку вона придбала до шлюбу.

На теперішній час, Позивачка та Відповідач проживають окремо. Відповідач чинить перешкоди щодо користування спільним майном, та жодним чином не допомагає утримувати їх спільних неповнолітніх дітей. У зв`язку з такою поведінкою Відповідача, у Позивачки виникла необхідність у поділі їх спільного майна.

З метою уникнення непорозумінь щодо поділу спільного майна подружжя та досудового врегулювання цього питання Позивачка зверталася до Відповідача однак, останній ігнорує усі спроби досудового вирішення питання поділу спільного майна, а тому, Позивачка з метою врегулювання цього питання змушена звернутися до суду та просити суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 ; поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 ; припинити за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 ; у зрівняння часток у спільній сумісній власності подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі - 58 436 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста тридцять шість) грн 60 копійок (внесенні на депозитний рахунок суду).

У судовому засіданні позивачка доводила суду факти та обставини, викладені у позовній заяві та додатково пояснювала, що слід відступити від засади рівності часток подружжя, спираючись на той факт, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за 53300 гривень, з яких: особиста частка Позивачки від продажу власної квартири становить - 38 388 грн. 24 коп.. Таким чином, на думку позивча, її частка становить: 358 967, 4 грн., а частка Відповідача становить: 58436,6 грн.

Для отримання в натурі своєї частки у спільній власності Позивач бажає отримати у власність квартиру АДРЕСА_3 , сплативши при цьому Відповідачу 14.0 % від ринкової вартості майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, грошову суму 58 436 грн 60 00 копійок, яку попередньо було внесено на депозитний рахунок суду.

Також, позивачка посилаючись на норми Закону, наполягає на тому, що них, як у колишнього подружжя є спільні неповнолітні діти, які проживають з позивачкою. Відповідач в свою чергу жодним чином не підтримує відносин з ними та уникає виконання своїх батьківських обов`язків, тому за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти.

Представник позивача підтримав вимоги своєї довірительки з підстав, викладених у позові та письмових доказів, долучених до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, тому за ОСОБА_1 має бути визнано право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Представник відповідача заперечував доводи позивача щодо придбання спірної квартири за кошти позивача, оскільки у матеріалах справи не доведено жодними належними доказами, що квартира АДРЕСА_3 була придбана подружжям за кошти, що належали саме позивачці, оскільки, зі змісту договору купівлі-продажу чається, що остання була придбана саме Відповідачем. Крім того, Позивачем не доведено, що саме грошові кошти отримані нею відпродажу свого майна були передані Відповідачу під час купівлі-продажу квартири.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором.

В ході судового розгляду встановлено, що 02.05.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

14.01.2019 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі №334/6538/18, шлюб було розірвано. Від шлюбу в подружжя народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з Позивачкою.

Під час шлюбу подружжям було набуто майно, що в розумінні статті 60 Сімейного кодексу України вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної /іни (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або ї порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дана правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

В ході судового розгляду було підтверджено показами сторін та матеріалами справи, що спірне майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_4 сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак дане майно е спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеною у постанові 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного / у постанові від 12.02.2020 року по справі № 725/1776/18.

З матеріалів справи не доведено належними доказами, що спірна квартира була придбана подружжям за кошти, що належали саме позивачу, оскільки, зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що 110 в будинку АДРЕСА_5 була придбана саме Відповідачем.

В свою чергу позивачкою не було доведено, що саме грошові кошти (що визначені родовими аками ч. 2 ст. 184 ЦК України) отримані нею відпродажу свого майна були передані відповідачу під час купівлі спірної квартири.

Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 71 України).

Пунктом 25 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», встановлено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, зедбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом .

Стосовно вимог позивача щодо припинення права власності, суд виходидив з положень ст.. 365 ЦК України, відповідно до якої, право особи на частку у спільному майні може бути припинене рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови переднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 стини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть отної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Дана обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Такі ж по суті висновки містяться в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року, 13 червня 2016 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2016 року.

Проте, позивачем не доведено, що рішення суду про припинення права особи на частки у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам Відповідача та членам його сім`ї.

Також, в ході судового розгляду встановлено, що у власності сторін по справі знаходиться квартира за адресою: АДРЕСА_6 , яка була придбана у шлюбі на підставі договору від 19.10.2009 року. У відповідача не має доступу до даної квартири, оскільки позивач останню передала в оренду третім особам.

Таким чином, у разі припинення права особи на частку у спільному майні, відповідач зазнає істотну шкоди, оскільки позивачка набувши право власності на майно зможе розпоряджатися ним у власних інтересах нехтуючи інтересам зокрема спільних дітей.

В наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірна квартира АДРЕСА_3 була набута сторонами на час перебування в шлюбі, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягають поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1794,50 гривень.

Керуючись статтями 15,16 ЦК України, ст.60, 61,70 СК України та у відповідності до ст..12, 13, 76, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_3 ;

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) ) судовий збір у розмірі 1794,50 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.Ю.Козлова