Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.09.2021 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.

за участі секретаря судового засідання Шарапанівської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 свої вимоги до суду мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який з 31 жовтня 2010 року у ньому не проживає. Його реєстрація перешкоджає позивачу розпоряджатися житлом, отримувати субсидію та призводить до сплати комунальних послуг в збільшеному розмірі. Відповідач не бажає добровільно звернутися до відповідного орану для зняття з реєстрації місця проживання, чим чинить позивачу перешкоди у розпорядженні її майном. Тому, позивач просить суд визнати відповідача такими, що втратив право на користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Пояснив, що у будинку його зареєструвала ще покійна мати, яка була його власником. Позивач є його рідною сестрою, отримала у дар будинок від їх матері. Він був відсутній в спірному будинку з поважних причин, оскільки перебував у місцях позбавлення волі, не втрачав зв`язок із будинком, мав намір повернутися до свого житла. Після відбуття покарання в лютому 2021 повернувся до будинку.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Барської міської ради у судове засідання не з`явився.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 06.03.2007 року.

У будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Згідно Акта № 44 від 06.04.2021 року Войнашівського старостинського округу комісією встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , але з 31.10.2021 року не проживає.

Згідно даних довідки про звільнення № 017714 ОСОБА_2 будучи засудженим відбував покарання у місцях позбавлення волі з 01.10.2010 по 11.02.2021 року. Після звільнення прямує до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Виходячи з практики Європейського Суду втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Поняттям житла охоплюються не всі види житлових приміщень, але при цьому, поняттям житла охоплюються і ті житлові приміщення, у якому особа збирається проживати. Так, у рішенні у справі «Gillow v. United Kingdom» від 24.11.1986 р. Суд вказав, що заявники, які володіють але не проживають у своєму домі протягом тривалого часу, можуть вважати цей будинок своїм житлом, оскільки вони мали намір туди повернутися і в них зберігається достатній зв`язок зі своєю власністю.

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що тимчасово не проживав у будинку, оскільки перебував у місцях позбавлення волі. Інтересу до спірного житла не втрачав, оскільки не має іншого житла.

Належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як і обставин, що ОСОБА_2 втратив інтерес до спірного житла.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України звернення особи до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів є правом особи, а не обов`язком.

Позивач, набуваючи у власність будинок, знала про проживання в ньому відповідача - її брата та члена сім`ї колишнього власника цього житла, який не має іншого житла, тому її право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування житлом зі сторони позивача порушено, відповідач був відсутній у спірному будинку з поважних причин, не втрачав зв`язок із будинком, що свідчить про його намір повернутися до вказаного житла, тому, на переконання суду не втратив право користування ним, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

За таких обставин суд, керуючись ст. ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268, 280-283 ЦПК України, ст. 150, ст. 167 ЖК України, ст. ст. 328, 334, 386, 391, 405 ЦК України,

В И Р I Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Барський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Суддя:

Повне судове рішення складено 06.09.2020