ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

01 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 644/6351/17

провадження № 22з/818/290/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

розглянув заяву ОСОБА_1 про повернення судового збору за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року в складі судді Глібко О.В. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Яна Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна про визнання договорів позики та договору іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування з чужого володіння майна

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Я.М., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева О.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М. про визнання договорів позики та договору іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування з чужого володіння майна, який у подальшому уточнив.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 25 липня 2018 року подав апеляційну скаргу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; постанову Харківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року скасовано; справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково; рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року скасовано; позов ОСОБА_2 задоволено частково; визнано договір позики від 13 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 та договір іпотеки від 13 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , припиненими; визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 недійсним та таким, що не підлягає виконанню; витребувано з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ; в іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4228,80 грн по 2114,40 грн з кожного.

На вказану постанову суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали касаційні скарги.

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково; касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишено без задоволення; резолютивну частину постанови Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судового збору змінено, компенсовано ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2114,40 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; в іншій частині постанову Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишено без змін; поновлено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у частині витребування з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

26 липня 2021 року від ОСОБА_2 через представницю надійшла заява про повернення судового збору, у якій він просив повернути йому судовий збір у розмірі 2114,40 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вказав, що звертався до Верховного Суду, органів Казначейства, Державної судової адміністрації України, однак з жовтня 2020 року не може повернути судовий збір.

Перевіривши матеріали справи та доводи заяви, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_2 про повернення судового збору задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року (із змінами та доповненнями) встановлено вичерпний перелік підстав для повернення суми сплаченого судового збору, а саме: сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Водночас, частинами 6 та 7 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсація судових витрат стороні за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за правилами частини сьомої статті 141 ЦПК України є результатом здійснення судом розподілу судових витрат, який здійснюється судом за наслідками вирішення справи на відповідному етапі (розгляд справи по суті, апеляційний чи касаційний перегляд справи).

Як вбачається з матеріалів справи, судовий збір у розмірі 2114,40 грн, який ОСОБА_2 просить повернути у своїй заяві, йому компенсовано постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, передбачених законом підстав для повернення ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції зазначеного судового збору немає.

Разом з тим, з метою недопущення порушення прав особи суд роз`яснює ОСОБА_2 , що частиною 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 затверджено Порядок № 845, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Заявник не позбавлений можливості звернутися до відповідного органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за процедурою, передбаченою Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

При цьому, суд звертає увагу ОСОБА_2 на те, що Постанова Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590, якою затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави, не врегульовує питання компенсації судового збору (як іншої складової судових витрат) стороні, яка його сплатила та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Наведене узгоджується з висновками, викладеними в ухвалі Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 214/6982/13-ц (провадження № 61-97св18), постанові від 15 березня 2018 року у справі № 752/18046/14-ц (провадження № 61-3125св18), ухвалі від 14 липня 2021 року у справі № 725/3171/19 (провадження № 61-21338св19).

Виходячи з викладеного, заяву ОСОБА_2 про повернення судового збору необхідно залишити без задоволення, роз`яснивши йому право на звернення до відповідного органу Казначейства, що здійснює обслуговування бюджетних коштів боржника, з метою безспірного списання коштів компенсованого судового збору.

Керуючись статтею 7 Закону України «Про судовий збір»

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про повернення судового збору залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з дня її підписання, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський