КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 381/3330/20

провадження №22-ц/824/9606/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівКравець В.А., Мазурик О.Ф.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2021 року /суддя Соловей Г.В./

у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 12.01.2012 року, відповідно до умов якої було відкрито картковий рахунок. Позивач виконав умови договору, однак, відповідач зі своєї сторони порушив умови договору та має прострочену заборгованість в сумі 24884,15 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2021 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , прож.: АДРЕСА_1 на користь АТ КБ "Приват Банк" заборгованість по кредитному договору № б/н від 12.01.2012 року в розмірі 17423,04 грн, яка складається з: 17423,04 грн. - заборгованості за тілом кредиту та судові витрати в сумі 1471,61 грн. В іншій частині позову відмовлено. /а.с. 78-83/

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом, представник банку звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду в цій частині скаути, задовольнивши вимоги про стягнення 7 461,11 грн.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що паспорт споживчого кредиту, підписаний особисто відповідачем. Відповідно до паспорту споживчого кредиту, сторони погодили, процентну ставку у межах пільгового періоду, відсотки річних - 0,01%, процентну ставку за межами пільгового періоду, відсотків річних - Універсальна - 43,2% (3.6% - на місяць), процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту - 86,4%; Універсальна Голд - 42 % (3,5% - на місяць), процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту - 84%. Заборгованість за процентами за весь період нараховувалася саме за визначеними паспортом споживчого кредиту ставками. Таким чином відповідач був ознайомлений із розміром процентної ставки та погодився із ним, а також із зобов`язанням сплати неустойки у разі несвоєчасного повернення кредитних коштів. Відмовляючи у задоволені вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач ознайомлений з відповідними Умовами та Правилами, при цьому посилався на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц (14-131цс19). Однак, в даному випадку, посилання на вищезазначену постанову є помилковим, адже, позивачем до позову надано копію Витягу з Протоколу №62 засідання правління від 28.12.17, блок 2, яким затверджені та внесені зміни та доповнення до Умов та Правил надання банківських послуг, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджений вищезазначеним протоколом. Тобто, до суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався Відповідач при підписанні анкети-заяви та укладанні договору. Відповідно, в даній справі суд повинен був звернути увагу на ці обставини та відступити від висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц (14-131цс19), яка ґрунтується на можливості Банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач жодних заперечень проти позову (в т.ч. щодо факту укладення договору, ознайомлення з його умовами, а також суми заборгованості) не надавав, в матеріалах справи міститься конкретна редакція Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався Відповідач (разом із наказом про затвердження), а також паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем, в якому викладено основні умови кредитування (в т.ч. процентна ставка, умови щодо неустойки та ін). Отже, укладення договору відповідачем у відповідності до ст. 634 ЦК України шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку є доведеним, водночас, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач з відзивом на апеляційну скаргу не звертався, про розгляд справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи наявне повідомлення про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 12.01.2012 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

У заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодний з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Як вказує позивач, відповідачем були порушенні умови договору і станом на 28.10.2020 року за ним рахується заборгованість у розмірі 24884,15 грн, яка складається з: 17423,04 грн. - заборгованість за тілом кредита, 7461,11 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 7 461,11 грн. відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції вірно керувався вимогами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Встановлено, що Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 12.01.2012 року процентна ставка не зазначена.

Позивач в поданому до суду позові обґрунтовує свої вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилаючись крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12.01.2012 року, на "Умови та правил надання банківських послуг", «Правила користування платіжною карткою» та "Тарифи Банку", які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема проценти за несвоєчасне погашення кредиту за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Суд першої інстанції вказував, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12.01.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24.12.2020 року), тобто позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком з Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг від 06.03.2010 року № СП-2010-256, який міститься в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12.01.2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Доводи апеляційної скарги про відступлення від зазначеної позиції, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, як такі, що не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що відповідач отримав від позивача грошові кошти, які в добровільному порядку не повернув, а тому на користь позивача підлягає стягненню заборгованість лише за простроченим тілом кредиту в розмірі 17423,04 грн.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст 1050 ЦК України (постанова Великої Палати ВС від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12).

Умовами кредитного договору позичальник мав повертати кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у межах визначеного сторонами строку кредитування. Тому після закінчення строку кредитування позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги кредитором повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: