ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/949/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - АТ «ВТБ Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

АТ «ВТБ Банк» зазначило, що 6 грудня 2012 року між ним і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №R1B (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 183 000 грн на строк до 6 грудня 2016 року під 33% річних. ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами щомісячними ануїтетними платежами. У разі прострочення платежів за кредитним договором ОСОБА_1 мав сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день прострочення.

За договором поруки №R1B-П1 від 6 грудня 2012 року ОСОБА_2 поручилася перед позивачем за виконання ОСОБА_1 обов`язків із повернення кредиту, сплати процентів і неустойки.

ОСОБА_1 не виконав узятих на себе зобов`язань, внаслідок чого банк нарахував неустойку та вправі достроково стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором. Оскільки ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, то згідно ст. 625 ЦК України відповідачі повинні сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми.

Станом на 13 серпня 2015 року розмір заборгованості становить 173 001 грн 99 коп., вона складається з 88 296 грн 10 коп. кредиту, 30 739 грн 69 коп. простроченого кредиту, 634 грн процентів, 19 301 грн 10 коп. прострочених процентів, 27 011 грн 77 коп. пені, 4 707 грн 45 коп. інфляційних втрат (кредит), 1 867 грн 85 коп. інфляційних втрат (процентів), 282 грн 52 коп. 3% річних від простроченої суми кредиту, 161 грн 51 коп. 3% від простроченої суми процентів.

За таких обставин АТ «ВТБ Банк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь 173 001 грн 99 коп. заборгованості за кредитним договором.

Судові рішення щодо заявлених вимог і процесуальні дії суду

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «ВТБ Банк» 173 001 грн 99 коп. заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «ВТБ Банк» по 865 грн 01 коп. судових витрат із кожного.

Суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за кредитним договором, а тому банк вправі стягнути з нього та поручителя ОСОБА_2 як солідарних боржників неповернутий кредит, проценти та пеню. Крім того, за прострочення грошового зобов`язання відповідачі мають сплатити банку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та проценти від простроченої суми.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника АТ «ВТБ Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» (далі - ТОВ «КА «Пактум»).

Суд ухвалою від 26 березня 2021 року поновив ОСОБА_2 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, а ухвалою від 19 квітня 2021 року відмовив у перегляді цього рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові щодо неї посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ «ВТБ Банк» протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не пред`явило вимоги до поручителя, внаслідок чого порука ОСОБА_2 припинена. Крім того, банк нарахував проценти після закінчення строку кредитування. Суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 , яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання, та ухвалив заочне рішення за відсутності згоди позивача на таке вирішення справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ «КА «Пактум» і ОСОБА_1 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не застосував норми Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-ХІІ) , який підлягав застосуванню, та неправильно витлумачив приписи статей 559, 1050 ЦК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

6 грудня 2012 року між АТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому споживчий кредит у розмірі 183 000 грн на строк до 6 грудня 2016 року під 33% річних (п.п. 1.1, 2.1, 3.1, 3.2, 3.3 кредитного договору).

ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 6 923 грн, при цьому він мав вносити платежі згідно графіка до 8 числа кожного місяця починаючи з січня 2013 року (останній платіж 6 904 грн 34 коп. - до 6 грудня 2016 року) (п.п. 3.4, 3.5, 4.6 кредитного договору).

У разі прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів ОСОБА_1 зобов`язався сплатити банку пеню у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день прострочення, включаючи день погашення (п. 7.1 кредитного договору).

У п. 9.4 кредитного договору сторони домовилися, що будь-яке порушення позичальником умов цього договору повинно розглядатися як істотне порушення, яке надає банку право у порядку, передбаченому договором і чинним законодавством України, вимагати від позичальника дострокового повернення заборгованості за цим договором.

Пунктом 5.2.1 кредитного договору визначено, що банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів і можливої неустойки у разі порушення позичальником умов кредитного договору, невиконання (неналежного виконання) зобов`язань із сплати платежів за кредитним договором, затримання позичальником повернення частини кредиту та/або сплати процентів щонайменше на один календарний місяць, перевищення суми заборгованості суми кредиту більш як на 10 відсотків, несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 відсотків суми кредиту.

Банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дня відправлення позичальнику відповідного повідомлення з вимогою дострокового повернення кредиту або в інші строки, передбачені умовами договору (п. 5.2.2 кредитного договору). Водночас, позичальник зобов`язався достроково повернути кредит у випадках, передбачених п. 5.2.1 кредитного договору, протягом 30 календарних днів з дати відправлення банком відповідної вимоги (п. 5.3.6 кредитного договору).

За змістом п. 9.3 кредитного договору будь-які повідомлення, що направляються сторонами одна одній у зв`язку з цим договором, повинні бути викладені в письмовій формі та будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони відправлені рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін. Повідомлення вважається надісланим з дати його відправлення однією стороною іншій стороні за адресою, зазначеною у договорі.

За договором поруки від 6 грудня 2012 року №R1B-П1 (далі - договір поруки) ОСОБА_2 поручилася перед банком за виконання ОСОБА_1 обов`язків за кредитним договором, у тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів і неустойки. При цьому сторони визначили, що у випадку невиконання позичальником зобов`язання за кредитним договором боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність перед банком (п.п. 1.1, 2.1 договору поруки).

З 9 липня 2014 року ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором.

Станом на 13 серпня 2015 року прострочена заборгованість за кредитним договором становить 50 674 грн 79 коп., із яких 30 739 грн 69 коп. - неповернутий кредит і 19 935 грн 10 коп. - проценти. Також банком нараховано 27 011 грн 76 коп. пені.

15 грудня 2017 року між АТ «ВТБ Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профкапітал» (далі - ТОВ «ФК «Профкапітал») укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №151217нв, за умовами якого АТ «ВТБ Банк» відступило ТОВ «ФК «Профкапітал» за плату своє право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором. Одночасно до ТОВ «ФК «Профкапітал» перейшли усі права кредитора за договором поруки.

Згідно договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитам №151217нв від 26 грудня 2017 року ТОВ «ФК «Профкапітал» відступив ТОВ «КА «Пактум» за плату своє право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором і до ОСОБА_2 за договором поруки.

Застосовані норми права

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України слідує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 1 Закону №1023-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин): споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Законом №1023-ХІІ були встановлені особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону №1023-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Із положень ч. 10 ст. 11 Закону №1023-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; аб о іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.

Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

При укладенні будь-якого договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Виконання зобов`язання може бути забезпечено неустойкою (пенею).

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

У зобов`язальних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Законом встановлено спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року №1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон №1734-VІІІ), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон №1023-ХІІ застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734-VІІІ (ст. 11 Закону №1023-ХІІ у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону №1023-ХІІ. Лише з 10 червня 2017 року на ці відносини поширюються Закон №1734-VІІІ, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон №1023-ХІІ.

Частина 10 статті 11 Закону №1023-ХІІ (у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року) встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч. 10 ст. 11 Закону №1023-ХІІ (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема ч. 10 ст. 11 Закону №1023-ХІІ у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року (справа №638/13683/15-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Зібрані докази вказують на те, що 6 грудня 2012 року між АТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ТОВ «КА «Пактум», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит на споживчі потреби, а той зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом частинами (з розстроченням) до 6 грудня 2016 року.

Отже, до спірних правовідносин мають бути застосовані як положення кредитного договору щодо дострокового повернення кредиту, так і приписи ч. 10 ст. 11 Закону №1023-ХІІ у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, щодо досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення кредитних коштів.

ОСОБА_1 не виконав належним чином зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим АТ «ВТБ Банк» мало право змінити строк кредитування та вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів і пені.

Водночас, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що АТ «ВТБ Банк» висувало ОСОБА_1 таку вимогу. Зокрема, відсутні дані про направлення банком на адресу ОСОБА_1 листа-вимоги від 9 квітня 2015 року №3371/1-2.13 про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором (а.с. 25).

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 11 червня 2021 року роз`яснено ТОВ «КА «Пактум», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на подання доказів щодо зміни банком строку кредитування, натомість сторони не подали суду апеляційної інстанції ці докази.

За таких обставин позов АТ «ВТБ Банк» про стягнення платежів, строк сплати яких станом на 13 серпня 2015 року не настав, не підлягає задоволенню. Водночас, з ОСОБА_1 на користь правонаступника банку слід стягнути прострочену заборгованість станом на 13 серпня 2015 року у розмірі 77 686 грн 55 коп., яка складається з 30 739 грн 69 коп. неповернутого кредиту, 19 935 грн 10 коп. нарахованих процентів і 27 011 грн 76 коп. пені (а.с. 7-10).

Оскільки ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, то з нього на користь ТОВ «КА «Пактум» має бути стягнуті інфляційні втрати та проценти від простроченої суми за період з 9 липня 2014 року до 13 серпня 2015 року, зокрема: 4 707 грн 44 коп. інфляційних втрат у зв`язку з простроченням повернення кредиту, 1 867 грн 85 коп. інфляційних втрат у зв`язку з простроченням сплати процентів, 282 грн 52 коп. 3% річних від простроченої суми кредиту, 161 грн 51 коп. 3% від простроченої суми процентів, - а всього -7 019 грн 32 коп. (а.с. 7-10).

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 повинен достроково повернути кредит усю суму кредиту, суперечить фактичним обставинам справи та є помилковим.

Щодо поруки

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) п орука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За змістом указаних норм права порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Однією з підстав припинення поруки є закінчення строку її дії.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя після спливу строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року (справа № 200/15135/14-ц).

За умовами кредитного договору ОСОБА_1 (а відтак і поручитель ОСОБА_2 ) зобов`язалися погашати заборгованість щомісячними платежами, зокрема, до 8-го числа поточного місяця, та повернути кредит разом з нарахованими процентами до 6 грудня 2016 року.

У свою чергу, укладений між АТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_2 договір поруки не визначає строк його дії, тому банк мав пред`явити вимоги до поручителя протягом шести місяців з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «ВТБ Банк» пред`явило позов до поручителя ОСОБА_2 21 серпня 2015 року (згідно відтиску штемпеля на конверті), тому порука останньої припинена за платежами, які ОСОБА_1 мав здійснити до 21 лютого 2015 року.

Отже, заборгованість, яка виникла після вказаної дати, зокрема: 25 432 грн 65 коп. неповернутого кредиту (30739,69-3553,54-1753,50), 17 032 грн 85 коп. процентів (19301,10-1286,45-1615,80+634), 22 910 грн 46 коп. пені (770,86+120,44+1878,63+3324,86+3842,81+5229,32+6992,93+750,61), 4 376 грн 65 коп. інфляційних втрат у зв`язку з простроченням повернення кредиту (198,61+650,39+1089,10+1953,50+396,58+88,47), 1 564 грн 25 коп. інфляційних втрат у зв`язку з простроченням сплати процентів (128,23+310,16+867,59+207,29+50,98), 246 грн 82 коп. 3% річних від простроченої суми кредиту (7,70+1,98+24,04+37,85+41,49+54,54+71,64+7,58), 129 грн 80 коп. 3% річних від простроченої суми процентів (4,97+6,85+16,81+21,68+31,42+43,31+4,76) - а всього - 71 693 грн 48 коп. (25432,65+17032,85+22910,46+4376,65+1564,25+246,82+129,80) забезпечена порукою ОСОБА_2 і підлягає стягненню з відповідачів на користь ТОВ «КА «Пактум» у солідарному порядку.

Решту заборгованості в сумі 13 012 грн 39 коп. (5307,04+2902,25+4101,30+330,79+303,60+35,70+31,71), яка складається з: 5 307 грн 04 коп. неповернутого кредиту (30739,69-25432,65), 2 902 грн 25 коп. процентів (19935,10-17032,85), 4 101 грн 30 коп. пені (27011,76-22910,46), 330 грн 79 коп. інфляційних втрат у зв`язку з простроченням повернення кредиту (4707,44-4376,65), 303 грн 60 коп. інфляційних втрат у зв`язку з простроченням сплати процентів (1867,85-1564,25), 35 грн 70 коп. 3% річних від простроченої суми кредиту (282,52-246,82), 31 грн 71 коп. 3% річних від простроченої суми процентів (161,51-129,80) - слід стягнути лише з боржника ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не врахував, що порука ОСОБА_2 припинена в частині платежів.

Щодо розгляду судом справи за відсутності відповідачів та ухвалення судом заочного рішення

Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу були закріплені у статтях 10, 11 ЦПК України 2004 року (чинному на час розгляду справи в суді першої інстанції), якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення учасників справи про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ч. 1 ст. 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

В силу ч. 1 ст. 158, ч. 1 ст. 169 ЦПК України 2004 року належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обов`язковим. Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи був установлений ст.ст. 74-76 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як передбачено ч. 4 ст. 169 ЦПК України 2004 року, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Із положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України 2004 року слідує, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що виклик ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання, яке відбулося 23 грудня 2015 року (день ухвалення заочного рішення), здійснювався судовими повістками про виклик. Ці повістки були вручені відповідачам 19 грудня 2015 року за місцем їх проживання: АДРЕСА_1 , - про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 64).

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання суду, яке відбулося 23 грудня 2015 року. Натомість, вони не з`явилися в судове засідання та не повідомили суд першої інстанції про причини неявки, внаслідок чого суд правомірно вирішив справу без їх участі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не була повідомлена про судовий розгляд не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції ухвалив заочне рішення від 23 грудня 2015 року за відсутності згоди АТ «ВТБ Банк» на таке вирішення справи (заява позивача про заочний розгляд справи надійшла до суду 24 грудня 2015 року), натомість в силу ч. 2 ст. 376 ЦПК України це порушення норм процесуального права не може бути підставою для скасування або зміни судового рішення.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Неврахувавши всіх обставин справи та указаних норм матеріального права, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов АТ «ВТБ Банк» підлягає задоволенню в повному обсязі, тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

З огляду на викладене, на користь ТОВ «КА «Пактум» як правонаступника АТ «ВТБ Банк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 13 серпня 2015 року: солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - 71 693 грн 48 коп.; лише з ОСОБА_1 - 13 012 грн 39 коп.

Оскільки під час розгляду справи встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, то згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ТОВ «КА «Пактум» заявлено на суму 173 001 грн 99 коп. і, задоволено на суму 84 705 грн 87 коп. (71693,48+13012,39), тобто на 48,96% (84705,87х100:173001,99). Отже, відповідачі мають відшкодувати ТОВ «КА «Пактум» 847 грн 02 коп. судового збору за подання позову (1730,02х48,96%).

Щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов задоволено на 84,64% (71693,48х100:84705,87), а лише щодо ОСОБА_1 - на 15,36% (13012,39х100:84705,87).

Позов до ОСОБА_1 задоволено на 57,68% (84,64:2+15,36), а до ОСОБА_2 - на 42,32% щодо кожного (84,64:2), тому з відповідачів на користь ТОВ «КА «Пактум» слід присудити судовий збір у розмірі: 488 грн 56 коп. - з ОСОБА_1 (847,02х57,68%), 358 грн 46 коп. - з ОСОБА_2 (847,02х42,32%).

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, то з ТОВ «КА «Пактум» на користь останньої має бути стягнуто 1 519 грн 63коп. судового збору за подання апеляційної скарги (2595,03-(71693,48х1%х150%).

Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити ОСОБА_2 від сплати ТОВ «КА «Пактум» судового збору за подання позову та присудити з позивача на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 161 грн 17 коп. (1519,63-358,46).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат між сторонами змінити.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» (місцезнаходження - 03058, місто Київ, вулиця Леваневського, 9, квартира 137; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 41780855) 71 693 гривні 48 копійок заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» (місцезнаходження - 03058, місто Київ, вулиця Леваневського, 9, квартира 137; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 41780855) 13 012 гривень 39 копійок заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» (місцезнаходження - 03058, місто Київ, вулиця Леваневського, 9, квартира 137; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 41780855) 488 гривень 56 копійок судового збору за подання позову.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» (місцезнаходження - 03058, місто Київ, вулиця Леваневського, 9, квартира 137; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 41780855) на користь ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 1 161 гривню 17 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Заворотна О.Л.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27