Справа № 444/2960/20 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1526/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Симець В.І.,

за участі: апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні дорогою та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовківського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про усунення перешкод користування дорогою та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що згідно Генплану забудови с. Малехів, вулиця Ст. Бандери, з`єднується з вулицею Дорошенка. За адресою АДРЕСА_1 , він з дружиною побудували житловий будинок. Коли почали будувати будинок, заїзду до нього не було так, як на АДРЕСА_1 були перші забудовники. Він не має змоги користуватися частиною дороги загального користування по АДРЕСА_1 , від свого будинку АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі у цій справі гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у незаконний спосіб завдяки рішенню Малехівської сільської ради приватизували проїзжу частину вулиці Ст. Бандери, яка виходить на АДРЕСА_2 . Зазначає, що 24.09.2020р. йому стало відомо, що 12.12.2006 року Малехівською сільською радою було надано у власність гр. ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,9 га., для ведення особистого селянського господарства, за адресою АДРЕСА_2 . Вважає, що у вказану площу земельної ділянки, увійшла частина дороги загального користування по АДРЕСА_1 , якою він не має змоги користуватися. Що стосується гр. ОСОБА_2 то останній Малехівської сільською радою рішенням за №26 від 04.09.2019р. було надано дозвіл на проведення благоустрою та окультурення з обгородженням території вздовж її присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_3 , до якої також увійшла частина вулиці Ст.Бандери. Таким чином, вважає, що ширина самозахопленої такими рішеннями та дозволами Малехівської сільської ради вказаним громадянам земельних ділянок, шляхом самозахоплення частини вулиці Ст.Бандери, яку захопили відповідачі за сприянням Малехівської сільської ради, становить 12 метрів, ширини, і довжиною 200 метрів. Про існування таких рішень Малехівської сільської ради йому стало відомо 24.09.2020р., коли ознайомився з такими матеріалами у Жовківському ВП ГУ НП у Львівській області, яким проводилося досудове розслідування за його заявою від 13.03.2020р. Вказана частина вулиці Ст. Бандери відповідачами відгороджена шляхом приєднання такої частини вулиці до своїх земельних ділянок на яких ними збудовані приватні житлові будинки, шляхом встановлення металевих стовпців та обгороджено металевою сіткою Рабиця. Такими діями, відповідачі перешкоджають йому у користуванні частиною АДРЕСА_1 , якою на його думку він мав би виїзжати на АДРЕСА_3 , і на Київську трасу.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 18 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

З оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позивач не є власником житлового будинку та земельної ділянки а відтак не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Проте, вказує що в позовній заяві зазначав, що за адресою АДРЕСА_1 , він з дружиною побудували житловий будинок. Також посилається на ст. 61, 63 СК України та зазначає, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Вказує, що не має змоги користуватись частиною дороги загального користування по вулиці Ст.Бандери, від свого будинку АДРЕСА_1 в напрямку вказаної вулиці, яка виходить на вулицю Дорошенка, оскільки відповідачі у незаконний спосіб завдяки рішенню малехівської сільської ради приватизували проїжджу частину вулиці Ст.Бандери, яка виходить на АДРЕСА_2 .

Зазначає, що з іншої сторони АДРЕСА_1 .Бандери також немає виїзду, тому він змушений їздити по пагорбам, траві та між кущами по землях, які належать сільській раді.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі.

30 червня 2021 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що твердження позивача не можуть заслуговувати на увагу, є необґрунтованими та безпідставними. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

30 червня 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач у даній справі не є власником вказаного житлового будинку та земельної ділянки, а відтак не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, оскільки у даній справі права позивача жодним чином не порушуються, а відтак і не можуть підлягати захисту в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що будинок та земельна ділянка під АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності в частці однієї цілої ОСОБА_5 (а.с. 74-75).

Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯГ № 509162 від 12.12.2006 року, який видано на підставі рішення Малехівської сільської ради від 27 січня 2006 року № 13, гр.. ОСОБА_3 є власником земельної ділянки в с.Малехів Жовківського району Львівської області, площею 0,0922 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:007:0027. (а.с. 101)

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 482660 від 13.11.2007р., який видано на підставі рішення Малехівської сільської ради від 20.03.2007р. №20, гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є співвласниками земельної ділянки в с. Малехів Жовківського району Львівської області, площею 0,2498 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :01:007:0030.

Рішенням Малехівської сільської ради від 19.11.2008р. № 1 було затверджено генеральний план с. Малехів Жовківського району Львівської області.

В подальшому, на основі затвердженого генерального плану с. Малехів, було розроблено детальний план садибної житлової забудови в АДРЕСА_2 .

Рішенням Малехівської сільської ради від 30.04.2009р. №29 було затверджено вказаний детальний план та присвоїно назви вулицям даного кварталу та нумерацію будинків новостворених вулиць.

Даним детальним планом було запроектовано нові земельні ділянки, вулиці, визначено розташування земельних ділянок та об`єктів містобудування, розташування червоних ліній, ліній регулювання забудови, вулиць, проїздів, пішохідних зон, щільність, поверховість, інші параметри забудови, містобудівні умови і обмеження забудови земельних ділянок, розташування інженерно-транспортної інфраструктури та інші вимоги, визначені державними будівельними нормами.

На момент прийняття рішень сільської ради про затвердження генерального плану с. Малехів та затвердження детального плану садибної житлової забудови в АДРЕСА_2 вказані вище земельні ділянки Відповідачів 1 та 2 перебували у їх приватній власності.

На викопіюванні із детального плану садибної житлової забудови в АДРЕСА_2 зображено місце розташування земельної ділянки гр. ОСОБА_5 , земельної ділянки гр. ОСОБА_3 , земельної ділянки гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_6 та земельної ділянки, що надана гр. ОСОБА_2 на проведення благоустрою згідно рішення виконавчого комітету Малехівської сільської ради №26 від 04.09.2019р., а також зображено вулиці, автодороги та вказано їх найменування.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з п.г ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 не є власником вказаного житлового будинку та земельної ділянки, а відтак не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, оскільки його права не порушуються, а відтак і не можуть підлягати захисту в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначає, що будинок та земельна ділянка належать його дружині, тому відповідно до ст. 61, 63 СК України та висновків Верховного Суду, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На момент прийняття рішень сільської ради про затвердження генерального плану с. Малехів та затвердження детального плану садибної житлової забудови в с. Малехів між вулицями Крип`якевича Дорошенка, на які посилався позивач, вказані вище земельні ділянки Відповідачів 1 та 2 перебували у їх приватній власності.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено порушення його права, доводи ж апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.