Житомирський апеляційний суд
Категорія 76 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 березня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зосименко О.М.

у цивільній справі № 295/11927/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ", треті особи - Первинна профспілкова організація "Вільних людей", Незалежна професійна спілка "Кромберг енд Шуберт" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив скасувати наказ, виданий ТОВ "Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ" за № 1371 К/ТР від 02.09.2020 року в частині його звільнення з посади оператора верстатів з програмним керуванням; поновити на посаді; зобов`язати ТОВ "Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ" виплатити грошову компенсацію у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 вересня 2020 року по дату поновлення на роботі в розмірі 40 000,00 грн.; стягнути моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування поданого позову позивач зазначав, що оскаржуваним наказом його звільнено з посади оператора верстатів з програмним керуванням за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно пункту 3 статті 40 КЗпП України. Проте вважає дії відповідача незаконними, оскільки звільнення відбулося без відповідного рішення профспілкового органу, а саме, Первинної профспілкової організації «Вільних людей», членом якої він є. Крім того вказував, що ніяких систематичних порушень трудового договору не вчиняв.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 06 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ" витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказані рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконні та необґрунтовані, ухвалені з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема вказує, що наказом ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ» №46 від 30.07.2020 року «Про запровадження контролю за якістю, ефективністю, та продуктивністю виконання робіт» у разі невиконання нових норм праці спочатку передбачалось направлення на навчання підвищення кваліфікації працівника, при цьому до нього відразу ж були застосовані дисциплінарні стягнення у вигляді оголошення 01.09.2020 року догани, про наявність якої останній дізнався тільки, коли отримав та ознайомився із копією наказу відповідача №1372-К/ТР від 02.09.2020 року про його звільнення з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України. При цьому наказ про оголошення догани від 01.09.2020 року йому не вручався. Про звільнення його було повідомлено 03.09.2020 року після того, як відпрацював зміну. Крім того вказує, що з 21.07.2020 року він являється членом Первинної профспілкової організації «Вільних людей», яка не надавала згоду на його звільнення з роботи 02.09.2020 року за п.3 ст.40 КЗпП України. У зв`язку з порушенням керівництвом трудового законодавства Первинна профспілкова організація «Вільних людей» зверталась до контролюючого органу, однак відповідач не допустив представника вказаного органу на територію товариства. Також вважає, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що на товаристві діє тільки Незалежна професійна спілка "Кромберг енд Шуберт", від імені якої було підписано колективний договір з адміністрацією вказаного товариства, є хибним, оскільки колективний договір підписується раз на п`ять років, а Первинна профспілкова організація "Вільних людей" була створена тільки 21.07.2020 року, що стверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за ідентифікаційним кодом № 43718930. Також, на думку апелянта, підлягає скасуванню і додаткове рішення суду, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на те, що цивільний позов був заявлений позивачем, внаслідок неправомірних дій відповідача. Всі документи, які стосувались звільнення, знаходились у відповідача, який має юридичну службу в центральному офісі товариства. А тому потреби в адвокаті у відповідача не було.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що наказом ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ» № 15 П/ТР від 10.02.2017р. ОСОБА_1 переведено на посаду оператора верстатів з програмним керуванням.

Наказом товариства за № 1371 К/ТР від 02.09.2020 року звільнено ОСОБА_1 з посади оператора верстатів з програмним керуванням за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.22 постанови Пленуму ВСУ N9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст.40 п.1 ст.41КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1),148,149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд повинен з`ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз`яснено у пункті 23 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, за передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Виходячи зі змісту пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягали встановленню судом при вирішенні спору про законність звільнення з цих підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог статей 147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.

Приписами статті 148 КЗпП України встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Частиною першою статті 151 КЗпП України встановлено, що якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Так, в даному випадку в оскаржуваному наказі від 02.09.2020 року за №1371 К/ТР від 02.09.2020 року зазначено, що ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно п.3 ст.40 КЗпП України, підстави: накази про застосування дисциплінарного стягнення № 136/2-д/тм від 01.09.2020 року та №624/1-д/тм від 13.11.2019 року (а.с.68).

Зокрема, наказом ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ» від 13.11.2019 року за № 624/1-д/тм до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення, що мало місце 04.11.2019 року, за порушення контрольно-пропускного та/або внутрішнього режимів, діючих на підприємстві, з яким позивача ознайомлено (а.с.65).

Зазначений наказ позивачем не оскаржений та на день звільнення не втратив силу.

Наказом ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ» від 01.09.2020 року за № 136/2-д/тм до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення за порушення від 28.07.2020 року - невиконання наказів та розпоряджень. Також зазначено, що існує діюча догана на підставі наказу №624/1-д/тм від 13.11.2019 року. Складений акт про відмову від надання пояснень (а.с.66).

В наказі про звільнення вказано, що підставою для цього слугувала доповідна записка начальника зміни від 19.08.2020 року. Зміст останньої свідчить про те, що порушення у вигляді невиконання виробничого плану мало місце 19.08.2020 року (т.2 а.с.10).

Тобто, зазначене порушення не вчинено після 01.09.2020 року після накладення стягнення на позивача. А тому не можна включати до підстав звільнення наказ №136/2-д/тм від 01.09.2020 року. Це порушення охоплюється періодом до звільнення 02.09.2020 року.

Разом з тим, за умови чинності наказу від 13.11.2019 року є підстави вважати про наявність систематичності в діях позивача, оскільки останній виданий в межах річного строку, що передує звільненню.

При цьому суд не входить в обговорення законності наказу №46 виходячи з положень ст.13 ЦПК, оскільки з цих підстав позов не заявлено.

У зв`язку з наведеним не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в цій частині.

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що у роботодавця були достатні законні підстави для звільнення позивача з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, та у зв`язку з тим, що до позивача раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Щодо обгрунтування позову тією обставиною, що звільнення проведено без погодження з профспілковою організацією, членом якої є позивач, апеляційний суд виходить з наступного.

Рішенням Конституційного суду України від 29 жовтня 1998 року № 14-рп/98 (справа № 1-31/98) визначено, що поняттям «професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації», яке вживається в абзаці шостому частини першої статті 43-1 КЗпП України, охоплюється будь-яка професійна спілка (профспілкова організація), яка відповідно до Конституції та законів України утворена на підприємстві, в установі, організації на основі вільного вибору її членів з метою захисту їх трудових і соціально-економічних прав та інтересів, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди. Професійні спілки, які діють на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації, мають рівні права і є рівними перед законом. Питання надання згоди на розірвання трудового договору з працівником, у передбачених законом випадках і порядку, вирішує професійна спілка, яка діє на підприємстві, в установі, в організації, членом якої є працівник.

Так, обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначав, що є членом новоутвореної на підприємстві Первинної профспілкової організації "Вільних людей".

Відповідно до положень ст.16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх об`єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу.

Легалізація всеукраїнських профспілок та їх об`єднань, інших профспілок та їх об`єднань здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань.

Для легалізації профспілок, об`єднань профспілок їх засновники або керівники виборних органів подають заяви. До заяви додаються статут (положення), протокол з`їзду, конференції, установчих або загальних зборів членів профспілки з рішенням про його затвердження, відомості про виборні органи, наявність організацій профспілки у відповідних адміністративно-територіальних одиницях, про засновників об`єднань.

На підставі поданих профспілкою, об`єднанням профспілок документів легалізуючий орган у місячний термін підтверджує заявлений статус за ознаками, визначеними статтею 11 цього Закону, включає профспілку, об`єднання профспілок до реєстру об`єднань громадян і видає профспілці, об`єднанню профспілок свідоцтво про легалізацію із зазначенням відповідного статусу.

Легалізуючий орган не може відмовити в легалізації профспілки, об`єднання профспілок.

У разі невідповідності поданих документів профспілки, об`єднання профспілок зазначеному статусу легалізуючий орган пропонує профспілці, об`єднанню профспілок надати додаткову документацію, необхідну для підтвердження статусу.

Статус організацій всеукраїнської профспілки чи профспілки іншого статусу визначається статутом цієї профспілки. Про належність до певної профспілки організації, які діють на підставі статуту цієї профспілки, надсилають легалізуючому органу за місцем свого знаходження повідомлення із посиланням на свідоцтво про легалізацію профспілки, на підставі якого вони включаються до реєстру об`єднань громадян. Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця.

Профспілка підприємства, установи, організації, яка діє на підставі власного статуту, легалізується у порядку, визначеному цією статтею.

Профспілка, об`єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту.

Профспілка, її організації, об`єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов`язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням).

Первинна організація направляє повідомлення про своє утворення також роботодавцю із зазначенням персонального складу членів профспілки.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що Первинна профспілкова організація "Вільних людей" включена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб 21 липня 2020 року.

Повідомлення про своє утворення профспілка направила на ім`я директора ТОВ "Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ" 31 серпня 2020 року із додатками: списком учасників установчих зборів та копій заяв на вступ до профспілки. Цієї обставини відповідач не заперечує.

За вказаними додатками позивач є членом вказаної профспілкової організації.

За приписами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Статтею 252 КЗпП України та частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Отже, системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Пленумом Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення.

За наведених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що в даному випадку звільнення позивача - члена новоутвореної профспілкової організації проведено без отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України). Тому суд зупиняв провадження по справі та запитував відповідний орган щодо згоди на звільнення.

При цьому суд виходить із того, що відсутність такого рішення на час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Рішенням Первинної профспілкової організації «Вільних людей», оформленим протоколом №7 від 30 липня 2021 року, не надано згоду на звільнення ОСОБА_1 . При цьому профспілка мотивувала своє рішення наступним чином: «вважаємо звільнення ОСОБА_1 незаконним та як вчинення розправи за його активну позицію щодо захисту прав та інтересів працівників ТОВ «Кромберг енд Шуберт ЖУ» у зв`язку із постійними та масовими порушеннями адміністрацією трудового законодавства та його членством у первинній профспілковій організації «Вільних людей».

Даючи правову оцінку зазначеному рішенню, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до положень частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено порядок надання згоди виборного профспілкового органу на розірвання трудового договору і ініціативи роботодавця.

Відповідно до зазначеного порядку, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні належного обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без годи виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Тобто суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Зокрема, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

При таких обставинах положення статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», статті 43 КЗпП України за аналогією закону у відповідності до положень частини дев`ятої статті 10 ЦПК України підлягають застосуванню до спірних відносин.

Отже, даючи оцінку рішенню профспілкового органу, апеляційний суд вважає його немотивованим, оскільки взагалі відсутнє обгрунтування щодо підстав звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Діяльність позивача як профспілкового діяча в даному випадку правового значення не має, оскільки з цих підстав звільнення не проведено.

Крім того, на підприємстві відповідача діє Колективний договір, який був укладений між дирекцією відповідача та колективом найманих працівників, від імені якого діяла Незалежна професійна спілка «Кромберг енд Шуберт» (далі по тексту НПС).

Пунктом 1.8 Колективного договору, сторонами якого є НПС та дирекція Відповідача, передбачено, що жодна із сторін, що уклали договір, не може самостійно змінити чи відмовитись від виконання його положень.

При цьому, пунктом 8.1 встановлено, що Дирекція визнає спільно Профспілку (НПС) та Раду підприємства єдиними уповноваженими на представництво трудовим колективом органами у переговорах з питань регулювання трудових відносин, норм та оплати праці.

НПС «Кромберг енд Шуберт» є єдиною первинною профспілковою організацією, що діє на підприємстві, визнана всіма сторонами соціального діалогу та має всі ознаки репрезентативності, є стороною колективного договору, виконує покладені на неї цим договором зобов`язання та всіляко відстоює права та інтересів працівників вказаного товариства.

Тобто, лише НПС «Кромберг енд Шуберт» є уповноваженим органом колективу найманих працівників ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ», відповідно до Колективного договору, що укладений між Дирекцією та колективом найманих працівників та зареєстрований в управлінні праці та соціального захисту населення Житомирської районної державної адміністрації за реєстраційним номером №151у від 08.06.2017 року.

Профспілка «Вільних людей» на час виникнення спору не є належним уповноваженим органом колективу найманих працівників товариства.

За наведених обставин не можна вважати обгрунтованою відмову профспілкового органу у наданні згоди на звільнення позивача з роботи.

Тому відсутні законні підстави вважати звільнення позивача протиправним.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення по суті вимог ухвалено правильно. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо додаткового рішення, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пунктів 1,4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1,2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07. 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В даному випадку на підтвердження витрат на оплату професійної правничої допомоги ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ» надало: договір про надання правової допомоги від 01.12.2020 року; додаткову угоду від №1 від 03.12.2020 року в якій вказано, що вартість послуг, що надаються адвокатом замовнику визначається виходячи із кількості витраченого адвокатом часу (годин) на виконання таких послуг, при цьому вартість однієї години роботи адвоката становить 2000 грн.; акт приймання-передачі виконаних робіт від 17.03.2021 року на суму 69 000 грн.; копію платіжного доручення №164 від 19.02.2021 р. на суму 20 000 грн., копію платіжного доручення №373 від 17.03.2021 р. на суму 49 000 грн.

Надаючи оцінку наданим представником товариства копіям платіжних доручень №164 від 19.02.2021 р. на суму 20 000 грн., №373 від 17.03.2021 р. на суму 49 000 грн. на підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу, суд врахував відсутність на вищевказаних платіжних дорученнях відміток банку про проведення платежів та представником товариства суду не надано виписки банку про проведення вищевказаних платежів, що свідчить про відсутність належних в розумінні ст.77 ЦПК України доказів про понесення товариством фактичних витрат на правову допомогу.

Одночасно, відповідно до акта приймання-передачі виконаних робіт від 17.03.2021 року, адвокатом виконано наступну роботу:

1) робота з клієнтом з приводу надання необхідних документів по справі, обговорення позовних вимог, надання консультацій щодо супроводу судової справи - 2,5 год. на суму 5000 грн.;

2) правовий аналіз наданих клієнтом документів, позовної заяви та матеріалів справи - 4 год. на суму 8 000 грн.;

3) пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства в аналогічних спорах - 4 год. на суму 8 000 грн.;

4) аналіз положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини - 3 год. на суму 6 000грн.;

5) підготовка клопотання про ознайомлення із матеріалами справи та знайомлення з матеріалами справи - 1,5 год. на суму 3 000 грн.;

6) підготовка відзиву на позовну заяву - 5 год. на суму 10 000 грн.;

7) підготовка попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат - 1 год. на суму 2 000грн.;

8) підготовка друк, копіювання та засвідчення додатків до відзиву на позовну заяву, подання відзиву до суду та надсилання сторонам - 1,5 год. на суму 3 000 грн.;

9) підготовка додаткових письмових пояснень в кількості 2 шт. - 4 год. на суму 8 000 грн.;

10) підготовка, друк, копіювання та засвідчення додатків до письмових пояснень, подання письмових пояснень до суду - 3год. на суму 6000грн.;

11) підготовка до участі та безпосередня участь у судових засіданнях (2 засідання) - 5 год. на суму 10 000 грн.,

Вартість наданих послуг становить 69 000 грн.

Слід відзначити, що робота з клієнтом з приводу надання необхідних документів по справі, обговорення позовних вимог, надання консультацій щодо супроводу судової справи (2,5 год), підготовка попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат (1 год), підготовка друк, копіювання та засвідчення додатків до відзиву на позовну заяву, подання відзиву до суду та надсилання сторонам (1,5 год.), підготовка, друк, копіювання та засвідчення додатків до письмових пояснень, подання письмових пояснень (на трьох сторінках) до суду (3 год) не вимагає відповідних затрат та зусиль як робота пов`язана з підготовкою відзиву на позов, аналізу положень законодавства, що має враховуватися при оцінці вартості і затрат часу; правовий аналіз документів позовної заяви та матеріалів справи (4 год.), пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства в аналогічних спорах (4 год.), аналіз положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини (3 год), підготовка клопотання про ознайомлення із матеріалами справи та знайомлення з матеріалами справи (1,5 год.), підготовка відзиву на позовну заяву на 5 сторінках (5 год.), підготовка додаткових письмових пояснень на двох сторінках (4 год) зважаючи на складність справи та адвокатський досвід представника товариства вочевидь не вимагала від адвоката витрат часу у вказаному обсязі (21,5 год), як зазначено в акті виконаних робіт (наданих послуг); підготовка до участі та безпосередня участь у судових засіданнях (2 засідання) - 5 год. також вказує на завищення витрат часу з огляду на складність справи, тривалість судових засідань (приблизно 12 хв. та 1 год. 17 хв).

У зв`язку із встановленими вище обставинами, суд дійшов правильного висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).

Тому, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз позовної заяви та матеріалів справи, підготовка документів, аналіз судової практики, тощо), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання додаткових пояснень і документів та значимості таких дій у даній справі, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 березня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 28.08.2021 року.