26 серпня 2021 року м.Суми
Провадження № 22-ц/816/863/21
У грудні 2020 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до суду з вказаним позовом.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона, як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , зверталася до АТ «СК «Країна» з заявою про здійснення страхової виплати, гарантованої Законом України «Про страхування», проте 07 лютого 2020 року в виплаті страхового відшкодування їй було відмовлено, у зв`язку з чим вона була змушена звернутися до суду з позовом в інтересах сина про стягнення страхового відшкодування.
Обґрунтовуючи завдання моральної шкоди позивач посилається на ст. 23 ЦК України, а саме, завдання моральної шкоди своєму синові, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої через не виплату відповідачем належної йому страхової суми.
Під час розгляду справи №592/8565/19, в якій АТ «СК «Країна» та ТОВ «АВТО - ОВІ» приймали участь, місцевим судом встановлені наступні обставини:
«Відповідно до повідомлення Акціонерного товариства Страхова компанія «Країна» судом було встановлено, що між ПАТ «СК «Країна» та ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» було укладено договір доручення про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті від 05.04.2011 № 40-01. Відповідно до додатку до договору доручення ТОВ «АВТО - ОВІ» є перевізником, на якого поширюється дія договору. Згідно з договором доручення № 40-01 від 05.04.2011 року ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» зобов`язалося здійснювати за плату, за дорученням ПАТ «Страхова компанія «Країна» страхування пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим, приміського сполучення на умовах Положення «Про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959. Згідно з п. 1.2. договору документу, що підтверджує укладання договору страхування пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим, приміського сполучення є квиток, виданий під час здійснення регулярних пасажирських перевезень. У квитку має бути відображена інформація про розмір страхової суми, страхового платежу та контактна інформація страховика. Згідно з повідомленням про настання страхового випадку із пасажирами ТОВ «АВТО-ОВІ» 15.06.2017 повідомило ПАТ СК «Країна» про дорожньо-транспортну пригоду. В цьому повідомленні зазначені потерпілі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та номери їх проїзних квитків, зокрема ОСОБА_5 - П-3441181, ОСОБА_2 - П-3441180. Під час розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 допитана в у судовому засіданні ОСОБА_1 надала показання, що 10.06.2017 її син ОСОБА_2 та її сестра ОСОБА_8 близько 11 години взяли білети на рейс «Суми-Ромни», що повинен слідувати о 12 годині. В матеріалах кримінального провадження міститься квиток на проїзд в автобусі, який належав пасажиру ОСОБА_5 П-3441181 Чек № НОМЕР_2 . Згідно відповіді Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа- Гарант» від 21.12.2018 № 12/3649 на адресу ОСОБА_1 . Товариством було направлено у Недригайловський районний суд Сумської області відзив на позовну заяву, додатками до якого є ряд документів, серед яких квитки на проїзд (Чек № НОМЕР_2 та Чек № 953019). Неповнолітній ОСОБА_2 мав квиток П-3441180 на рейс 2700, придбаний в касі Сумського автовокзалу (ТОВ «Сумиоблавтотранс»), був пасажиром, на якого розповсюджується умови договору доручення № 40-01 від 05.04.2011 року як на застраховану особою відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування».
Дані про складання перевізником, яким виступає ТОВ «АВТО - ОВІ», акту про нещасний випадок, що стався із застрахованим пасажиром ОСОБА_2 , як це передбачено Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. N1112 ( далі Порядок), відсутні.
Отже, на час направлення законним представником ОСОБА_1 до СК «Країна» заяви про виплату страхової суми у січні 2020 року разом із документами, законний представник потерпілого не мав можливості надати квиток та акт про нещасний випадок, про що було достовірно відомо страховій компанії.
З тексту відповіді СК «Країна» від 07.02.2020р. вих.№2406 вбачається, що страхована компанія не мала наміру здійснити страхові виплати ОСОБА_2 через витребування у його законного представника оригіналу квитка та запрошення ще копії її паспортних даних пославшись на Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 р. N 959 ( далі Положення)
Проте, нормами цього Положення передбачено наступне:
- пунктом 9 - перевізник на кожний нещасний випадок, що стався із застрахованим на транспорті, повинен: скласти акт про нещасний випадок із пасажирами галузевого зразка; видати довідку потерпілому (що мав право на безкоштовний проїзд відповідно до чинного законодавства) із зазначенням відомостей про страховика (найменування, адреса, телефон);
- пунктом 10 - страхова виплата застрахованому здійснюється страховиком на підставі заяви застрахованого про її виплату; акта про нещасний випадок; листа непрацездатності (для працюючої особи) або довідки закладу охорони здоров`я, що засвідчив тимчасову непрацездатність громадян (для непрацюючої особи), або довідки спеціалізованих установ про встановлення інвалідності; у разі загибелі чи смерті застрахованого внаслідок нещасного випадку - копії свідоцтва про смерть, а також страхового поліса або документа, що його замінює (для пасажира пільгової категорії - документа, що підтверджує право на пільги). Страхова сума виплачується не пізніше як через 10 діб з дня одержання необхідних документів через касу страховика або перераховується на розрахунковий рахунок, зазначений застрахованим у заяві, відповідно до рівня неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на день виплати.
Отже наведені норми законодавчого акту не покладають обов`язку на застраховану особу при подачі заяви про виплату страхової суми надати разом акт про нещасний випадок та страховий поліс або документ, що його замінює. Проте, закріплено право страхової компанії здійснити страхову виплату через 10 діб з дня одержання необхідних документів через касу страховика або перераховується на розрахунковий рахунок. Однак, страхова компанія не довела в суді, що страхова виплата нею не була проведена через не можливість отримати документи, передбачені у пункті 10 Положення, а саме, страхового документу у страхувальника - ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту», з яким було укладено договір доручення про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті від 05.04.2011 № 40-01, та акту про нещасний випадок у ТОВ «АВТО - ОВІ», як у перевізника,
Ураховуючи, що питання відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує саме з наведеними протиправними діями страхової компанії і враховуючи норми матеріального закону, на які позивач посилається у позові, а саме на п.2 ч.1 ст. 23 ЦК України та ст. 16 цього Кодексу, які передбачають завдання моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та як спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування моральної шкоди у грошовому еквіваленті, вважаю, що є підстави для задоволення такої вимоги.
У постанові ВП ВС від 01.09.2020р. у справі № 216/3521/16-ц наведені наступні правові висновки:
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України (у тому числі прав на інші права, зокрема права вимоги до банку про повернення вкладу).
Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства. (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів).
Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Звертаю увагу, що на правовідносини, які виникають з питань обов`язкового страхування, розповсюджується дія Законом України «Про захист прав споживачів», який у ст.4 ч.1 та п.5 цієї частини даної статті діючої на час відбуття страхового випадку передбачав, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, викладена редакції даної правової норми матеріального права не обмежує відшкодування моральної шкоди лише заподіянням небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що Положенням не передбачено відшкодування моральної шкоди, бо право на відшкодування такої шкоди настає у випадках визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Отже, суд першої інстанції не вірно визначився з характером спірних правовідносин і застосував матеріальний закон, який не піддягає застосування до подібних правовідносин і відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування його рішення, оскарженого за апеляційною скаргою позивача.
Проте, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, прийняв нове рішення про відмову у позові з підстав не надання позивачем доказів на підтвердження того, що нею були надані всі документи визначені у п.10 Положення,притому, що у частині перший цього пункту перелічені необхідні документи на підставі яких здійснюється страхова виплата застрахованому і виплачується не пізніше як через 10 діб з дня їх одержання, але зміст якої не зобов`язує саме застраховану особу разом із своєю заявою про виплату страхової суми надати такі документи. Таким чином, апеляційний суд фактично визнав відсутність з боку страхової компанії протиправних дій, що суперечить висновкам судового рішення від 13.11.2020 року.
З урахуванням викладеного, вважаю, що апеляційний суд правомірно скасував рішення суду першої інстанції, але безпідставно відмовив позивачу у відшкодуванні моральної шкоди при доведеності протиправної поведінки страхової компанії.
Через відмову у позові питання обґрунтованості заявленої позивачем грошової суми в рахунок відшкодування моральної шкоди судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовувалося, в цій частині апеляційний суд не робив своїх висновків.
Суддя
Сумського апеляційного суду С.С.Ткачук