Справа № 305/221/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 серпня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Мацола О.Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 квітня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Ємчуком В.Е., за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Банк та ОСОБА_1 12.05.2014 уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг по наступними кредитними договорами: №MKRWRG17010295 від 03.12.12. та № SAMDN0486 від 12.07.2011. Відповідно до п. 2.1 укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) б/н від 12.05.2014 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6 476,13 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць (18% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Тобто, 12.05.2014 відповідач маючи невиконані кредитні зобов`язання за якими нею неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернулася до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договору. Банком, пішовши на зустріч відповідачу, погоджено підписання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаним договором.

Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, зокрема з 12.05.2014 по 31.05.2016 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме, шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі загальної суми заборгованості.

У зв`язку з порушенням зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 25.11.2020 має заборгованість в розмірі 24 254,79 грн., яка складається з: 5 278,67 грн. заборгованість за кредитом, 5 047,90 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 12 879,54 грн. пеня, 1 048,68 грн. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Враховуючи вищенаведене, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором заборгованість за кредитним договором б/н від 12.05.2014 в розмірі 10 748,85 грн. та судові витрати в сумі 2 270 грн.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.05.2014 в сумі 5 278,67 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судовий збір в розмірі 1 114,77 грн.

На зазначене рішення АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що з наданої позивачем Генеральної угоди від 12.05.2014 чітко вбачається, що відповідач погодилася з тим, що Генеральна угода, разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Кредитний Договір. Також, з Генеральної угоди, яка підписана обома сторонами, слідує, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 1.5 % на місяць, вказано розміри штрафів, пені тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку. ОСОБА_1 підписанням Генеральної угоди приєдналася до Умов та Правилами надання банківських послуг і така Угода разом з Умовами та Тарифами є кредитним договором.

Судом не взято до уваги надану Банком виписку з карткового рахунку, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку Відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр-розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначалися.

Посилання суду на постанову ВСУ за справою № 342/180/17 є безпідставним, так як предметом даної справи є не аналогічні фактичні обставини зі справою № 342/180/17.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки, то апеляційний суд, в силу приписів ст. 367 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині в межах доводів апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що надані Банком суду копія анкети-заяви, довідка про зміну кредитного ліміту, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та розрахунок заборгованості не підтверджують належне погодження між сторонами досягнутих умов кредитування.

Однак апеляційний суд не може у цілому погодитись з таким висновком суду першої інстанції щодо підстав для відмови у стягненні відсотків та пені.

В матеріалах справи наявна Анкета-Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яку 12.07.2011 підписала ОСОБА_1 (а.с. 12).

До матеріалів справи Банком долучено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 12.05.2014 року. У п.2.1. зазначено, що Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 6467,13 грн. на строк 24 місяці з 12.05.2014 р. по 31.05.2016 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 6467,13 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів у розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту в зазначених у Заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку з «1» по «25» число кожного місяця. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.05.2016 року, а.с. 13.

Також до позовної заяви разом з Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості долучено Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 14-44).

З позовної заяви вбачається вимога Банку про те, що станом на 25.11.2020 року в ОСОБА_1 наявна заборгованість по кредитному договору, яка складається з суми 5047,90 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом та суми 422,28 грн., заборгованість за пенею.

Зазначені суми наведені у долученому Банком до матеріалів справи Розрахунку заборгованості за договором б/н від 12.05.2014 р., укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 25.11.2020 року, а.с. 5-6.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, а тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови,а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

Колегія суддів вважає, помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність доказів укладення кредитного договору, оскільки, ОСОБА_1 , підписуючи 12.05.2014 року Генеральну угоду, в такій визначено розміри відсотків та неустойки, строк кінцевого погашення заборгованості, тобто відповідач погодилася у письмовому вигляді з усіма істотними умовами кредитування. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем заяви, відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання, а тому висновок суду про недоведеність укладення між сторонами договору є безпідставним.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що матеріалами справи встановлена наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості у відповідача перед позивачем.

Водночас, колегія суддів не може погодитись у цілому з вимогами позивача щодо стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки за наступних доводів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Слід відзначити, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, у тому числі й після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Так, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, колегія суддів встановила, що 12 травня 2014 року сторони уклали Генеральну угоду, за умовами якої відповідач отримав строком на 24 місяці, тобто по 31 травня 2016 року кредитні кошти у національній валюті у розмірі 6 467,13 грн., які зобов`язалась повернути зі сплатою відсотків у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві по 25 числа кожного місяця кошти у сумі 323,62 грн. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

А частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами Генеральної угоди сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 31 травня 2016 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування по 31 травня 2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами по 25 число кожного місяця. Починаючи з 01 червня 2016 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане апеляційний суд відхиляє аргументи Банку про те, що мав право на підставі статті 599 ЦК України нараховувати передбачені договором проценти аж по 25 листопада 2020 року.

У справі наявний Розрахунок заборгованості за договором б/н від 12.05.2014 р., укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 25.11.2020 року, а.с. 5-6. Водночас, станом на 31 травня 2016 року (строк виконання договору) заборгованість відповідача по відсоткам становить суму 1 408,26 грн., та саме така і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Тобто, вимога позивача у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Та оскільки, право Банку нараховувати проценти за Генеральною угодою припинилося зі спливом строку кредитування (31 травня 2016 року), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої пені аж станом на 25.11.2020 року.

Оскільки позивач виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства розпоряджається своїми правами з приводу заявлених вимог на власний розсуд то вимога Банку про стягнення пені в сумі 422,28 грн. вкладається у межі строку спеціальної позовної давності. Таким чином, вимога про стягнення пені у сумі 422,28 грн., підлягає задоволенню.

Зважуючи на викладені мотиви, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає частковому скасуванню в частині відхилених судом першої інстанції позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову. У решті відхилених вимог рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. А звідси, вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги, Банком сплачено судовий збір у розмірі 3 405,00 грн. Позовні вимоги пред`явлено на загальну суму 10 748,85 грн., але судом першої інстанції задоволено з даної суми тільки вимоги на суму 5 278,67 грн., що становить 49,11 % від заявленої суми. У зв`язку з чим стягнуто 1 114,77 грн. судового збору із 2 270,00 грн. Апеляційним судом задоволені такі вимоги на суму 1 830,40 грн., що становить 17,02 % від пред`явлених позовних вимог.

За пред`явлення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 270,00 грн., а за подачу апеляційної скарги 3 405,00 грн. та всього 5 675,00 грн. Отже до стягнення у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги із відповідача на користь позивача підлягає сума 965,88 грн. (5 675,00 х 17,02 %).

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 141, 368, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», задовольнити частково.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 квітня 2021 року скасувати в частині відхиленого розміру позовних вимог, частково та постановити у цій частині вимог постанову суду про задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, заборгованість за кредитним договором б/н від 12.05.2014 у загальному розмірі 1 830,40 грн., з яких: заборгованість за простроченими відсотками у сумі 1 408,26 грн., та пеня у сумі 422,14 грн., а також судові витрати у розмірі 965,88 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 17 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: