Житомирський апеляційний суд
Справа №275/1184/20 Головуючий у 1-й інст. Миколайчук П. В.
Категорія 23 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №275/1184/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Україна» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості та повернення земельної ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 березня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Миколайчука П.В. у смт Брусилові,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Україна» (далі ПП «Україна»). Просила: розірвати договір оренди землі №67, укладений 16 березня 2011 року між нею та ПП «Україна», зареєстрований 29 грудня 2012 року відділом Держземагенства у Брусилівському районі за №02641; стягнути з ПП «Україна» заборгованість з виплати орендної плати в сумі 70 202,61 грн.; зобов`язати відповідача передати їй земельну ділянку площею 3,4243 га, що розташована на території Новоозерянської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, кадастровий номер :03:000:0130, в стані придатному для цільового використання. Свою заяву обґрунтовувала тим, що є власником вказаної вище земельної ділянки, яка на підставі договору оренди землі перебуває у користуванні ПП «Україна». По закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, його дія була поновлена на підставі положень ст.126-1 ЗК України. Наразі земельна ділянка перебуває в оренді ПП «Україна». За умовами договору оренди землі відповідач зобов`язався не пізніше 31 грудня відповідного року за кожен рік користування земельною ділянкою сплачувати орендну плату в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки даної земельної ділянки, визначеної відповідно до законодавства. Відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою та систематично нехтує термінами з виплати орендної плати, у зв`язку з чим виникла заборгованість за 2017-2020 роки в сумі 34 067,40 грн. Її звернення до відповідача щодо сплати заборгованості останнім залишено без відповіді. Станом на час звернення за захистом до суду на її користь належить стягнути 70 202, 61 грн, які включають: 34 067,40 грн заборгованості з орендної плати, 34 067,40 грн. пені та 2 067,81 грн. трьох процентів річних.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ґрунтує на тому, що суд першої інстанції, на її погляд, дійшов помилкового висновку, що договір оренди припинив свою дію 29 грудня 2015 року. Наполягає на тому, що відповідно до норми частини другої ст.126-1 ЗК України, якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви одного із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається. Відповідно до частини шостої ст.33 Закону України «Про оренду землі» для поновлення договору оренди після спливу строку дії договору необхідне виконання двох умов: 1) орендар продовжує користуватися орендованою ним земельною ділянкою; 2) орендодавець протягом місяця з дня закінчення строку дії договору не висловив заперечень щодо такого користування. Отже, не передбачено звернення орендаря до орендодавця, а переговори сторін щодо змін істотних умов не проводяться. За мовчазною згодою сторін весь час договір оренди земельної ділянки поновлювався автоматично на той же самий строк та на тих же самим умовах. Починаючи з 2011 року, вона жодного разу не направляла орендарю заперечення щодо поновлення договору. Також відсутні докази, що починаючи з 29 грудня 2015 року відповідач не користується спірною земельною ділянкою. Земельна ділянка їй не повернута у зв`язку з тим, що відповідач продовжує нею користуватися. Переконана, що договір є укладеним та діє. Наголошує на тому, що жодних дій щодо припинення договору сторонами не вживалося. Запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про оренду спірної земельної ділянки за заявою будь-якої із сторін не припинено, а відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою. Документом, що підтверджує повернення орендодавцю земельної ділянки після припинення договору оренди землі є акт приймання-передачі (акт повернення). Отже, у разі припинення або розірвання договору оренди земельної ділянки орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку та сплачує орендну плату за фактичний період перебування землі у користуванні орендаря, тобто до дати повернення орендарем земельної ділянки орендодавцю, що має підтверджуватися актом приймання-передачі.

Учасники справи до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу не подали. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні сторона позивача апеляційну скаргу підтримала з підстав, зазначених у ній.

Представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із ксерокопії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №9240750 від 03 березня 2010 року, достовірність якої посвідчена позивачем, убачається, що ОСОБА_1 успадкувала за законом та є власником земельної ділянки площею 3,4243 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:000:0130 (а.с.7-8). Дана земельна ділянка розташована на території колишньої Новоозерянської сільської ради Брусилівського району Житомирської області.

16 березня 2011 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та Приватним підприємством «Україна» (орендар) був укладений договір оренди землі №67 (а.с.59-60). Договір був зареєстрований у відділі Держземагенства у Брусилівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 грудня 2012 року за №02641 (а.с.31).

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обов`язковими у застосуванні є правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а також у постановах Верховного Суду України у разі, якщо не встановлено підстав для відступу від такого висновку. Необхідно врахувати, що правовий висновок (правова позиція) це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Так, у постанові від 15 січня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду в справі №322/1178/17 висловлена правова позиція щодо моменту, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним із моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Оскільки момент укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга ст.631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої ст.640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої ст.631 ЦК України.

У пункті 40 договору оренди землі сторони передбачили, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Окрім того, у постанові від 20 лютого 2018 року в справі №379/386/16-ц Верховний Суд виклав наступну правову позицію щодо строку дії договору оренди землі - відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, а не з моменту його укладення, тобто після набрання договором чинності.

У даному випадку договір набрав чинності після його державної реєстрації та відлік строку оренди настав з наступного дня після 29 грудня 2012 року, оскільки за приписами частини першої ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати.

Наведені правові висновки є абсолютно обґрунтованими та релевантними до спірної правової ситуації, а тому правильно застосовані судом першої інстанції під час розгляду спору.

У пункті 8 договору оренди землі сторони за згодою визначили, що договір укладений на три роки та після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. При передачі в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельної ділянки визначався з урахуванням періоду ротації основної сівозміни.

За положеннями ст.33 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час закінчення строку договору, на який його було укладено (грудень 2015 року), по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, мав переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Проте для того, щоб скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк орендар зобов`язаний був повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар мав додати проект додаткової угоди.

У матеріалах справи відсутні належні чи допустимі докази того, що ПП «Україна» виявляло бажання скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк та повідомляло б про це ОСОБА_1 , оскільки відповідач листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі та проект додаткової угоди позивачу не надсилав взагалі.

Пунктом 34 договору оренди землі передбачено, що дія договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Отже, дія договору оренди землі №67, який був укладений між сторонами 16 березня 2011 року, припинилася у грудні 2015 року (наступний день після 29 грудня 2012 року +3 роки), оскільки не доведено, що відповідач скористався переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк.

Доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин норми частини шостої ст.33 Закону України «Про оренду землі» не підтверджуються наданими учасниками справи на засадах змагальності доказами, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач після закінчення 2015 року продовжував користуватися земельною ділянкою, яка на праві власності належить позивачу, а тому обставина відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення ОСОБА_1 про заперечення у поновленні договору оренди землі ще не є достатньою підставою для того, щоб вважати договір поновленим на той самий строк і на тих самих умовах без доведення обставини продовження відповідачем користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди. Такі належні чи допустимі докази не надані позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, а представник відповідача не визнав використання підприємством спірної земельної ділянки після закінчення 2015 року. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частина перша ст.81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як і рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст.126-1 ЗК України, яка у тому числі, регулює питання поновлення договору оренди землі та дозволяє не вчиняти сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору та не вимагає вчиняти інших дій сторонами договору для його поновлення, є помилковими, оскільки на час закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі №67 (грудень 2015 року), стаття 126-1 ЗК України ще не діяла. Стаття 126-1 ЗК України набрала чинності лише з 16 липня 2020 року та застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання нею чинності. Ця норма матеріального права зворотної дії у часі не має, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не узгоджуються із поняттям дії актів законодавства у часі. Як правило акти законодавства регулюють відносини, як виникли з дня набрання ними чинності. Іншого у даному випадку не передбачено (не застережено).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дія договору оренди землі №67 припинилася у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, а тому такий договір розірваним бути не може. На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст.24,25 ЗК України та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єктів оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Із огляду на викладене вище, решта доводів апеляційної скарги також не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що договір не був пролонгований по завершенню трирічного строку, на який він був укладений, а також того, що відповідач виконав свій обов`язок зі сплати орендної плати за час чинності договору оренди та обов`язок щодо повернення земельної ділянки. Відсутність акта повернення земельної ділянки позивачу беззаперечно не доводить продовження відповідачем використання земельної ділянки та автоматично не покладає на відповідача обов`язок сплатити орендну плату за період після закінчення строку дії договору оренди землі.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому таке рішення залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 березня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: