печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» щодо визнання дій неправомірними та скасування постанови від 26.06.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №6032089, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» звернулось до суду зі скаргою в порядку статті 450 ЦПК України, згідно вимог якої заявник просить:

- поновити строк для оскарження;

- визнати не правомірними дії Заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Диких Олексія Олександровича щодо постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2020 року ВП №60320897;

- визнати неправомірною та скасувати постанову від 26.06.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №60320897;

Мотивуючи подану скаргу заявник вказує, що 26.06.2020 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, яку заявник отримав 07.07.2020, а кошти стягнуті з боржника були повернуті божнику.

Проте, постанову винесену 26.06.2020 в рамках виконавчого провадження № 6320897 скаржник вважає неправомірною, що і послугувало підставою для звернення до суду.

Скаржник вважає, що вказане повідомлення порушує права скаржника, а дії державного виконавця підлягають визнанню неправомірними.

Представник стягувача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. Просив вимоги скарги задовольнити.

Боржник у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

В судове засідання державний виконавець не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Матеріали виконавчого провадження були надані суду.

Суд, вивчивши подану скаргу, дослідивши матеріали справи та виконаного провадження, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Конституційними нормами, а саме положеннями статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Обов`язковість рішень суду як засада судочинства конкретизується у процесуальному законодавстві і пов`язується з набранням рішеннями законної сили.

Положеннями статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковий характер судового рішення, яке ухвалюється іменем України, підкреслює авторитет судової влади, оскільки жодне рішення інших органів не може прийматись іменем України. Вимога про ухвалення судових рішень іменем України випливає з теорії поділу влади, згідно з якою судова влада є гілкою державної влади України, а тому рішення судів є уособленням волевиявлення держави і, відповідно, їх виконання має бути гарантовано державою. Саме тому обов`язковість судових рішень забезпечується державою.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13.12.2012).

Так, судовим розглядом встановлено, що Печерським районним судом м. Києва було видано судовий наказ №757/65866/17-ц про примусове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, 3% річних, інфляційної складової боргу та витрати на оплату судового збору.

11.10.2018 між ПАТ «КИЇЕВНЕРГО» та КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» було укладено договори про відступлення права вимоги (цесії) №601-18, №602-18, №603-18, відповідно д яких ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» відступило а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» набуло прав вимоги до боржників - юридичних та фізичних осіб заборгованості те теплову енергію та/або комунальні послуги, зокрема на підставі відповідних судових рішень.

Відповідно до умов зазначених вище договорів ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» відступило, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» набуло права вимоги до ОСОБА_1 , загальною сумою 43 079,92 грн., згідно з рішенням суду у справі №757/65866/17-ц.

Печерським районним судом м. Києва 07.08.2019 винесено процесуальний документ, яким здійснено заміну стягувача - ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» на його правонаступника - КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» у справі №757/65866/17-Ц відносно боржника ОСОБА_1 .

16.10.2019 року Головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олексієм Олександровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 60320987 з примусового виконання судового наказу від 23.11.2017 у справі №757/65866/17-ц виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» заборгованості за надані послуги з центрального палення у розмірі 8 230,19 грн., заборгованості за постачання гарячої води у розмірі 26 588,69 грн., 3% річних та інфляційну складову боргу у розмірі 8 261,04 грн., та судовий збір в розмірі 800,00 грн.

22.10.2019 державним виконавецем було накладено арешт на кошти боржника, на ім`я: ОСОБА_1

30.10.2019 постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олексієм Олександровичем було звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи на ім`я ОСОБА_1

16.12.2019 до державного виконавця звернувся ОСОБА_1 про надання інформації, чи наявні відносно нього виконавчі провадження.

17.01.2020 постановою державного виконавця було знято арешт з коштів та припинення відрахування із заробітної плати боржника, у зв`язку з тим, що в ході перевірки було встановлено, що боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , однак в подальшому було встановлено, що зазначений ідентифікаційний код належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, державний виконавець змінив реквізити сторони виконавчого провадження з ОСОБА_1 на ОСОБА_1

17.01.2020 державний виконавець надіслав вимогу про повернення кошті на рахунок ОСОБА_1 , оскільки вони були помилково стягнути з останнього.

26.06.2020 Головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олексієм Олександровичем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», відносно боржника ОСОБА_1 .

Пунктом а) частини 1 статті 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що скарга подана у строк передбачений нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Так, згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» .

У частині першій статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами пунктів 1, 3, 5, 8 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 13 Закону).

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідност.10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яких виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державних виконавцем відповідно до цього Законузаходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п.2 ч. 1ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»).

З наведеного випливає, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбаченіЗаконом України «Про виконавче провадження», заходи для виконанні рішення суду.

Відповідно до ч.ч.2,4 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Згідност.74 ЗУ «Про виконавче провадження`сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Згідност.447 ЦПК Українисторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цьогоКодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.2ст.451 ЦПК Україниу разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Підставою повернення виконавчого документу стягувачу виконавець визначив п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з яким виконавчий лист підлягає поверненню стягувачу у разі, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Так, з наданих матеріалів вбачається, що державний виконавець направляв запити лише 16.10.2019 щодо встановлення майна та рахунків відносно ОСОБА_1 , та відносно ОСОБА_1 21.10.2019.

З постанови державного виконавця не вбачається чи було перевірено майновий стан боржника, чи було виконано всі виконавчі дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, до постанови про повернення виконавчого листа не долучено акт державного виконавця.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, можливо прийти до переконання, що оскаржувана постанова винесена без дотримання вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім цього, постанова про повернення виконавчого документа стосується боржника ОСОБА_1 відносно якого стягувач ще повернув грошові кошти, які було стягнуто на підставі судового наказу, при тому, що у документах державний виконавець вказує, що боржником є ОСОБА_1 , надаючи відповідь останньому, що відносно нього відсутні виконавчі провадження.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У рішенні ЄСПЛ «Глоба проти України» №15729/07 від 05.07.2012 Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також, Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Згідно з положеннями вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд прийшов до висновку про поновлення строків на оскарження та визнання дій Заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Диких Олексія Олександровича щодо постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2020 року ВП №60320897 неправомірними, оскільки вимоги визначені Законом України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не виконано, а тому виконавче провадження підлягає ретельному дослідженню та приведенню його у відповідність, так як хаотичні та непослідовні дії виконавця порушують права та інтереси учасників виконавчого провадження та третіх осіб, а тому постанову від 26.06.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №60320897, слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1-3, 5, 9, 13, 15, 18, 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 1-19, 23, 76-89, 95, 351, 352, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» щодо визнання дій неправомірними та скасування постанови від 26.06.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №6032089 - задовольнити.

Поновити строк на оскарження та визнати неправомірними дії Заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Диких Олексія Олександровича щодо постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2020 року ВП №60320897;

Скасувати постанову Заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Диких Олексія Олександровича від 26.06.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №60320897.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст судового рішення буде складено 29.04.2021 року.

Суддя Т.Г. Ільєва