Справа № 194/1393/20
Номер провадження № 2/194/29/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді Корягіна В.О.,

з участю секретаря судового засідання Ніколайчук О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення особи із жилого приміщення без права надання іншого помешкання, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1.1 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення особи із жилого приміщення без права надання іншого помешкання. Просить позбавити права користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

1.2 В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що на підставі договору дарування від 29 липня 2020 року він є власником квартири АДРЕСА_1 . За даною адресою проживає та зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не є членом його сім`ї або родичем. У зв`язку з тим, що квартира йому необхідна для проживання, він у вересні 2020 року звернувся до відповідача з проханням виселитися з квартири та знятися з реєстрації, однак відповідач у добровільному порядку відмовився виконувати його вимоги. Вважає, що своїми діями відповідач порушує його права на розпорядження та володіння майном. Посилаючись на ст.ст. 316,317,319,391 ЦК України просить суд позбавити права користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати: судовий збір у розмірі 1681,60 грн. та 34,32 грн. комісія банку.

1.3 Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Вказану квартиру він придбав разом зі своєю співмешканкою в 2013 році, але в силу певних сімейних обставин право власності на квартиру було зареєстровано не за ним, а за співмешканкою. Дану квартиру вони придбавали за його кошти, які у нього були від продажу іншої квартири. З цього часу його постійне місце проживання зареєстровано у вказаній квартирі. Однак, після смерті співмешканки, свідоцтво про право на спадщину щодо спірної квартири отримав її син, який пізніше з невідомих йому причин подарував її позивачу ОСОБА_1 . Спірна квартири є єдиним житлом, де він мешкає і на теперішній час та іншого житла у нього не має. Він є літньою людиною, пенсіонером і відчуження квартири поставить його соціальний статус під загрозу та він може стати безхатченком, втративши право користування квартирою, якою він користувався з 2013 року. При цьому як вбачається з позовної заяви місце проживання позивача зареєстровано за іншою адресою, отже у останнього є і інше житло, де він може мешкати. Посилаючись на ст. 2,10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» просить відмовити в задоволенні позову.

1.4 Позивач подав до суду відповідь на відзив, відповідно до змісту якого, просив суд задовольнити його вимоги повністю з наступних підстав. Відповідач не надає суду доказів, що спірну квартиру він придбав за власні кошти, а також, що у нього були якісь відносини з колишньою власницею майна. Так, відповідач в 2012 році перебував у шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_4 . Окрім того, ОСОБА_4 29 листопада 2012 року придбала квартиру у м. Павлограді. Також, відповідач зареєстрований в квартирі не з часу придбання її колишньою власницею, а тільки з 07 лютого 2013 року. Крім того, відповідач має право звернення до міської ради з питання отримання житла. Окрім того, є заборгованість за оплату комунальних послуг щодо спірної квартири.

1.5 Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив. Просить позов задовольнити.

1.6 Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки спірну квартиру він придбавав разом зі співмешканкою за його кошти та це є єдине його житло. В подальшому після смерті співмешканки вважав, що отримає її в спадщину, однак син співмешканки оформив спадщину на себе. Крім того, зазначив, що комунальні послуги за спірну квартиру він сплачує особисто після смерті співмешканки.

1.7 Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Також, зазначив, що у відповідача спірна квартира є єдиним житлом, а у позивача є інше нерухоме майно де він може мешкати. Відповідач і оспорюваній квартирі постійно мешкає з 2013 року зі згоди власника як наймач квартири.

Заяви, клопотання.

2.1 09 березня 2021 року позивач заявив клопотання про витребування доказів по справі.

2.2 16 березня 2021 року представник позивача заявила клопотання про витребування доказів по справі.

2.3 16 березня 2021 року відповідач заявив клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_5 , від допиту якого 12 серпня 2021 року відмовився.

Фактичні обставини, встановленні судом.

4.1 Суд, вислухавши позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

4.2 Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування від 29 липня 2020 року серії НОР №533955, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Надтокою З.В., ОСОБА_5 безоплатно та без жодних умов передав у власність належну йому на праві власності квартиру, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , договір зареєстровано в реєстрі за №1662. Згідно п.1 Договору ця квартира належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданою Тернівською державною нотаріальною конторою 11 лютого 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №279. Відповідно до п.5 Договору Дарувальник свідчить, що від Обдаровуваного не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок дарування не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, осіб, яких Дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором; квартира не надана у користування наймачам (орендарям).

4.3 Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №218228041 від 29.07.2020 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності, частка 1/1, ОСОБА_1 .

4.4 Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Тернівської міської ради Дніпропетровської області 15 вересня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований як піднаймач ОСОБА_2 .

4.5. Згідно посвідчення № НОМЕР_1 від 08.04.1994 року, ОСОБА_2 отримує пенсію за віком безстроково з 08 квітня 1994 року та є дитиною війни.

4.6 Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Тернівської міської ради Дніпропетровської області 15 жовтня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований як піднаймач ОСОБА_2 , як власник ОСОБА_1 .

4.7 Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_2 , останній з 07 лютого 2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та з цієї адреси не виписувався.

4.8 Як вбачається з квитанцій про сплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 , наданих суду на підтвердження оплати комунальних послуг відповідачем ОСОБА_2 , з січня 2019 року по січень 2020 року щомісячно та своєчасно сплачувались комунальні послуги та інші послуги за користування зазначеною квартирою.

4.9 Як вбачається з довідки УСЗН Тернівської міської ради Дніпропетровської області за №610 від 18 березня 2021 року, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні у Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків за категорією «Дитина війни», ніякими пільгами не користується, будь-які інші види допоміг останньому не виплачувались.

4.10 Як вбачається з довідки Тернівського відділення УВД ФСС України за №304-05/965 від 18 березня 2021 року, ОСОБА_2 не перебуває на обліку та виплати не отримує.

4.11 Як вбачається з довідки виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 не перебуває на квартирному обліку та не може бути визнаний потребуючим поліпшення житлових умов.

4.12 Як вбачається з довідки ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 отримує пенсію за віком жовтень 2020 р. лютий 2021 р. у розмірі 12353,54 грн., березень 2021 р. 13705,13 грн.

4.13 Відповідно до акту за вих. №257 від 12 березня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований та фактично мешкає з грудня 2012 року по теперішній час ОСОБА_2 .

4.14 Як вбачається з довідки №855, станом на 01 червня 2021 року є заборгованість у розмірі 12484,70 грн. за комунальні послуги, за адресою: АДРЕСА_2 .

Докази, відхиленні судом, та мотиви їх відхилення.

5.1 Судом не приймаються до уваги докази надані позивачем на підтвердження того, що відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_4 (ухвала суду про відкриття провадження у цивільній справі), оскільки на підставі цього доказу суд позбавлений можливості перевірити факт, що відповідач ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 .

5.2 Судом не приймаються до уваги докази надані позивачем на підтвердження того, що ОСОБА_4 придбала 29 листопада 2012 року квартиру у м. Павлоград Дніпропетровської області, оскільки суд, у відповідності до ст. 13 ЦПК України, розглядає позов в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Однак, суду не заявлено вимог про оспорювання права власності на вказану квартиру, а заявлені вимоги про виселення та позбавлення права користування квартирою.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, порушення прав.

6.1 Судом не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що квартиру АДРЕСА_1 він придбавав за свої кошти разом зі своєю співмешканкою, оскільки суд, у відповідності до ст. 13 ЦПК України, розглядає позов в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Однак, суду не заявлено вимог про оспорювання права власності на вказану квартиру, а заявлені вимоги про виселення та позбавлення права користування квартирою.

6.3 Судом приймаються до уваги посилання відповідача та представника відповідача на те, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідача ОСОБА_2 , в якій він постійно мешкає з грудня 2012 року, та зареєстрований як піднаймач з 07 лютого 2013 року, іншого нерухомого майна у відповідача не має.

6.2 Також судом приймаються до уваги ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 не перебуває на квартирному обліку та не має права на поліпшення житлових умов, щомісячних страхових виплат не отримує, а отримує тільки пенсію за віком, є дитиною війни, людиною похилого віку і виселення останнього з квартири поставить його соціальний статус під загрозу та він може стати безхатченком, втративши право користування квартирою, якою він постійно користується.

6.3 Судом не повністю приймаються до уваги посилання позивача на те, що оскільки він є власником спірної квартири, тому відповідач зобов`язаний виселитися та знятися з реєстрації з зазначеної квартири, оскільки як вбачається з умов договору дарування вищезазначеної квартири, внаслідок дарування не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, осіб, яких ОСОБА_6 зобов`язаний утримувати за законом чи договором; квартира не надана у користування наймачам (орендарям). Отже, ОСОБА_6 повинен був повідомити Обдаровуваному про те, що у спірній квартири постійно мешкає та зареєстрований як піднаймач інша особа, та при цьому Обдаровуваний прийняв як дарунок нерухоме майно від чужої особи і не відмовився від нього.

6.4 Про обізнаність позивача щодо фактичного проживання та реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування свідчить Глава 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, де зазначено, що при посвідченні правочину щодо відчуження нерухомого майна відчужувач цього майна подає заяву про наявність/відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування цим майном. З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним нерухомим майном нотаріус має право додатково витребовувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення такого правочину. Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором дарування від 29 липня 2020 року щодо передачі ОСОБА_1 права власності на квартиру ОСОБА_5 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 та спрямованими на позбавлення його права користування житлом.

Крім того, виселення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою похилого віку, дитиною війни, пенсіонером, може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

6.5 Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 набув право користування спірним житлом згідно із законом. Тривалий час мешкав за даною адресою, де власником майна була ОСОБА_8 , та в подальшому після смерті останньої сплачував комунальні послуги щодо спірної квартири, що учасниками справи не оспорювалось. У подальшому право власності на житло набув син ОСОБА_8 ОСОБА_5 .

Отже, відчуження спірної квартири попереднім власником ОСОБА_5 , поставило під загрозу соціальний статус відповідача, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким законно користувався з 07 лютого 2013 року.

6.6 Суд вважає, що позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Норми права, які застосував суд.

7.1 У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

7.2 Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

7.3 Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла

7.4 Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

7.5 Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16 зазначила, що вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Виселення особи в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору міни, внаслідок яких особи може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Висновки суду.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , який прийняв дарунок від ОСОБА_5 , за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування ОСОБА_2 . Таким чином, позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи позбавлення права користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, у цій конкретній справі, суд приходить до висновку, що тривалий час проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованого у спірній квартирі ОСОБА_2 у збереженні житла та інтересами нового власника, який має інше житло, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач тривалий час проживає та зареєстрований у квартирі, сплачував витрати на її утримання, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірною квартирою як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення відповідача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Судові витрати.

У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 164 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76, 77, 81, 142, 258, 265, 280-283 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення особи із жилого приміщення без права надання іншого помешкання, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду або через Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2021 року

Головуючий суддя: В.О. Корягін