ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9893/20Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/704/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

сторін:

апелянта - ОСОБА_1 ,

представника апелянта - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/9893/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2021 року (ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 29 квітня 2021 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що із 27 листопада 2014 року вона перебувала із відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року розірвано. У даному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_6 . Відповідач, як батько дитини, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина. Так, ОСОБА_3 не цікавиться станом здоров`я, навчанням сина, не бере участі у вихованні, не надає жодної матеріальної допомоги. Позивачка не чинила перешкод відповідачу у вільному спілкуванні, побаченні сина з батьком, однак, відповідач останній раз цікавився життям своєї дитини у листопаді 2018 року. Позивач усвідомлює, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, але враховуючи те, що син повністю позбавлений догляду, матеріальної допомоги та будь-якого піклування з боку батька, вважає, що позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітнього сина - ОСОБА_6 , не суперечить інтересам дитини та забезпечить нормальне його виховання та розвиток.

У зв`язку з наведеним, просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Янчишин В.Й. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не виконує обов`язків щодо виховання та утримання сина, свідомо нехтує ними, матеріальної допомоги не надає, не створює умов для фізичного, духовного, морального розвитку дитини, не проявляє жодної зацікавленості життям сина. Зазначає, що поведінка відповідача не змінилася і за час судового розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, що свідчить про неможливість зміни поведінки батька у кращу сторону. У відповідача відсутнє бажання виконувати обов`язки батька відносно свого сина ОСОБА_6 . Крім того, двічі з"являючись в судові засідання суду першої інстанції (19 березня та 19 квітня 2021 року), ОСОБА_3 жодної зацікавленості щодо дитини не проявляв.

У зв`язку з наведеним, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2021 року скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник - адвокат Самуляк М.Ю. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином буди повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року (а.с.11).

У даному шлюбі в них народився син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції (а.с.10).

Позивач ОСОБА_1 разом із малолітньою дитиною ОСОБА_6 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №220 від 10.03.2020 р., виданою ДП «Благоустрій 1» (а.с.12).

Згідно інформації, викладеної у листі від 25 травня 2020 року Тернопільським навчально-виховним комплексом №28 Тернопільської міської ради Тернопільської області, малолітній ОСОБА_6 відвідує Тернопільський навчально - виховний комплекс №28 Тернопільської міської ради. Дитина у дитячий виховний заклад оформлена ОСОБА_1 . Батько дитини - ОСОБА_3 участі в житті та вихованні дитини в дитячому виховному закладі (в розумінні: відвідин дитини під час її перебування в дитячому виховному закладі, з`ясовуванні про успіхи в розвитку та навчанні дитини, відвідуванні дитячих ранків чи інших заходів, оплати за харчування, тощо) не бере (а.с.14).

Як вбачається із інформації, викладеній у листі КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» №540 від 29 травня 2020 року, відповідно до даних медичної документації, дитина перебуває на обліку у педіатричному відділенні №3 КНП «ТМДКЛ». Із інформації дільничного лікаря - педіатра батько ОСОБА_3 не бере участі у медичному огляді сина ОСОБА_6 . На огляд батько приходив один раз із ОСОБА_1 , але документів щодо засвідчення особи не надавалось (а.с.17).

Згідно характеристики ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який навчається у середній групі №2 «Казка», виданої НВК №28: « Хлопчик підростає у неповній сім`ї. Його вихованням займається мама - ОСОБА_1 . У родині приділяється достатня увага вихованню і розвитку дитини» (а.с.15).

Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №115 від 16 грудня 2020 року, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.49).

Допитана в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що батько неповнолітньої дитини ОСОБА_3 не бере участі у вихованні та утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 з 2019 року, не цікавиться станом його здоров`я, не дає коштів на утримання дитини. Зазначила, що перешкод відповідачу у спілкуванні із сином не чинила.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 , яка є бабусею позивачки, підтвердила ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 не бере участі у вихованні та утриманні сина ОСОБА_6 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно частин першої та п`ятої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до статей 3, 155 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківський прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 209/2821/15-ц.

Згідно ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Апеляційний суд зазначає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як - то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено систематичне ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, а також того, що незважаючи на всі заходи попередження та впливу, останній продовжує не виконувати в подальшому свої батьківські обов`язки.

При цьому систематично - це значить, що батьки неодноразово притягувалися до відповідальності (адміністративної, цивільної, громадської), але висновків не зробили.

Як вбачається із листа КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» №540 від 29 травня 2020 року, згідно інформації дільничного лікаря - педіатра, батько ОСОБА_3 приходив на медичний огляд дитини із ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів приймає до уваги пояснення відповідача про бажання його брати участь у житті дитини, а також посилання останнього на те, що не відвідування ним дитини впродовж року зумовлене погіршенням відносин із матір`ю дитини, наявністю між ними суперечок з приводу здійснення побачень з дитиною.

Доводи апелянта про те, що відповідач не виконує обов`язку щодо виховання та утримання сина, свідомо нехтує ними, колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що відповідач ОСОБА_3 притягувався до відповідальносі, виходячи із вимог статті 184 КУпАП, невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей. Разом з тим відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_3 не виконує рішення суду, яке набрало законної сили щодо стягнення аліментів на утримання своєї дитити.

Окрім цього, відповідач у своїх поясненнях зазначив, що брав участь в утриманні дитини, надававши кошти на її утримання та оздоровлення, пропонував позивачу її оздоровлювати, а також запевнив суд, що буде брати участь в її вихованні, утриманні та піклуватись про неї.

Твердження апелянта про те, що поведінка відповідача ОСОБА_11 не змінилася і за час судового розгляду даної справи, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки вказане не підтверджено належними та допустимим доказами.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач бере активну участь у судовому розгляді даної справи та категорично заперечую проти позовних вимог.

Таким чином вказана обставина свідчить про те, що поведінку батька у кращу сторону змінити можливо, і у його діях є бажання виконувати обов`язки батька відносно свого сина.

Згідно довідки діагностичної лабораторії від 09 червня 2021 року, виданої Преміум Клініка , ТОВ - Медичний центр Нейрохірургічної поліклініки, яка розташована у м.Вроцлав по вул.Подвале, 83/17 вбачається, що для визначення процедури лікування ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , необхідна особиста неврологічна оцінка (прибуття дитини до Польщі із законним опікуном) та поточна МРТ голови (а.с.133).

Однак посилання апелянта на те, що відповідач ОСОБА_3 може перешкоджати своєчасному лікуванню дитини за кордоном, не даючи свою згоду на її вивіз, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому вказані посилання спростовані поясненнями відповідача.

Судом першої інстанції правильно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , оскільки останній базується лише на підставі суб`єктивних тверджень позивача на засіданні комісії, яке було проведено у відсутності відповідача, без врахування думки відповідача та надання йому можливості подати відповідні докази, та який виходячи із його змісту базується лише на інформації наданої позивачем, отриманої від дошкільного навчального закладу та закладу охорони здоров`я. При цьому, органом опіки та піклування не з`ясовано відносин між батьком та матір`ю дитини, чи існують у них суперечки з приводу проведення побачень батька з неповнолітнім ОСОБА_6 та чи чинились перешкоди з боку матері при відвідуванням ОСОБА_3 свого неповнолітнього сина, чи надавав батько матеріальну допомогу на його утримання.

Таким чином у даному випадку не є доцільним позбавляти ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини, застосовуючи такий захід впливу.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволені позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 25 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді