Справа № 635/5959/20
Провадження по справі № 2/635/609/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2021 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Даниленко Т.П.

за участі секретаря судового засідання - Шевченко В.С.,

представника позивача адвоката - Казьміної С.В,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката - Котик О.О.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, що була придбана у шлюбі, але за власні кошти,

-В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за нею право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири. Стягнути з Відповідача на її користь витрати, пов`язані з оплатою судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12.07.2006 року між нею та Відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17.01.2018 року шлюб розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області, справа № 635/7032/17.

У період шлюбу подружжям була придбана квартира АДРЕСА_1 .

До розірвання шлюбу домовились про добровільний поділ спільного майна, однак після розлучення Відповідач вказану домовленість ігнорує.

Посилаючись на вимоги ст. ст. 60, 70 СК України, просить визнати за нею право приватної власності на Ѕ частини вищевказаної квартири.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін.

24 листопада 2020 року Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує проти позову та заперечує проти існування саме такого режиму власності на квартиру, оскільки квартира оформлена на його ім`я, хоча квартира придбана у шлюбі, але на його власні кошти. Кошти подарували його батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , після продажу житлового будинку та земельної ділянки у АДРЕСА_2 . І саме за ці подаровані батьками кошти він купив спірну квартиру, зробив в ній ремонт, придбав усі меблі та техніку. Наразі мешкає у квартирі разом з їхнім сином, одноосібно утримує житло, сплачує усі рахунки за комунальні послуги.

Посилаючись на вимоги ст. ст. 57, 60 СК України вказував, що сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.

У зв`язку з тим, що квартира куплена ним у період шлюбу за власні кошти, її слід визнати його особистою приватною власністю та просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Крім того, заявив клопотання про допит в якості свідка його батька - ОСОБА_4 за обставинами придбання квартири Відповідачем за власні кошти, подаровані батьками від продажу житлового будинку та земельної ділянки у смт Пісочин Харківського району, Харківсбкої області.

Позивач надала відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якому зазначила, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, що підтверджується текстом договору купівлі-продажу спірного майна.

Так, згідно п. 4 вказаного Договору придбання квартири вчинялось за письмової згоди дружини, ОСОБА_6 (прізвище до розірвання шлюбу), у тексті якої зазначено, що майно набувається у спільну сумісну власність. Оригінал заяви від 31.01.2014 року за реєстровим № 158 знаходиться у справах приватного нотаріусу Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є. Вважає, якщо б майно набувалось за особисті кошти ОСОБА_2 , у тексті Договору зазначалось, що його дружині, ОСОБА_6 відомо про придбання майна її чоловіком за особисті кошти та Відповідач зміг би надати копію цієї заяви як доказ.

Стверджує, що не відповідає дійсності факт придбання спірної квартири за кошти, подаровані його батьками, оскільки згідно приписів ст. 719 ЦК України договір дарування грошових коштів, розмір яких перевищує 850 грн. має бути укладений письмово та посвідчений нотаріально.

Зазначає, що в силу ст. 78 ЦПК України факт дарування грошових коштів має бути підтверджений нотаріально посвідченим договором дарування грошових коштів на придбання спірного майна, ані показами свідка.

Також вказує, що у відзиві неповно застосовуються норми матеріального права щодо визначення режиму майна.

З підстав ст. 60 СК України критеріями визначення режиму спільного майна є: час набуття такого майна - зазначає, що спірна квартира придбана в період офіційного шлюбу; джерело набуття коштів на придбання квартири - вказує, що задовго до набуття майна була офіційно працевлаштована, отримувала заробітну, плату, премії, в той же час колишній чоловік ні тоді, ні зараз не має офіційного джерела прибутків; мета придбання майна - проживання в ній родини, тобто майно придбано та використовувалось в інтересах сім`ї.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-38цс15.

24 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позову заяву до ОСОБА_1 , в якій просив прийняти її до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним об`єднати в одне провадження з первісним позовом, призначити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , як на майно, набуте за час шлюбу, але за особисті кошти.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що спірна квартира оформлена на його ім`я, придбана у шлюбі, проте на його власні кошти, подаровані батьками після продажу житлового будинку и земельної ділянки у смт Пісочин.

Вказує, що 31.10.2013 року на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є., його батько - ОСОБА_4 продав покупцю ОСОБА_7 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0781 га, що знаходяться в АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 200 000 грн.

Отримані кошти у сумі 200 000 грн. батьки подарували йому, через три місяці він відшукав спірну квартиру і 31.01.2014 року уклав договір купівлі-продажу, посвідчений тим самим нотаріусом, продаж вчинено за 138 000 грн., які продавець отримав від нього під час оформлення договору. На решту коштів зробив ремонт, купив меблі та техніку.

Зараз живе у квартирі з їх спільним сином ОСОБА_3 , підтримує квартиру у належному стані, сплачує рахунки за комунальні послуги. Після розлучення ОСОБА_1 три роки тому поїхали працювати за кордон, зараз працює у Мексиці, іноді приїздить, щоб поспілкуватись із сином.

Колишня дружина не має на спірну квартиру жодних прав, водночас має у власності житловий будинок в АДРЕСА_3 , також має право на житло у квартирі її матері, тобто питання, де жити не стоїть.

Посилаючись на правові позиції, викладені у Постановах Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15, від 03.06.2015 року, від 16.12.2015 року та від 18.05.2016 року вказував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що зустрічна позовна заява ОСОБА_2 , як і його відзив на первісну позовну заяву мають бути залишені без розгляду, оскільки подані з порушенням процесуального строку, визначеного судом в ухвалі від 05 жовтня 2020 року.

Також заперечувала проти заявленого зустрічного позову та просила його залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Квартира придбана за спільні кошти, що підтверджується її письмовою згодою як дружини на придбання майна, зазначеної у п. 4 договору купівлі-продажу спірного майна, оригінал згоди від 31.01.2014 року за реєстровим № 158 знаходиться у справах приватного нотаріуса ХРНО Харківської області Савченко Т.Є.

У тексті договору купівлі-продажу відсутнє зазначення, що його дружині відомо про придбання майна за його особисті кошти, копія відповідної заяви ним не надана, отже не доведено придбання майна чоловіком за особисті кошти.

Позивачем не доведено, що кошти на придбання спірної квартири подаровані його батьками.

Покази в якості свідка батька Позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_4 , щодо дарування грошових коштів на придбання майна, не мають братися судом до уваги, оскільки договір дарування грошових коштів мав бути укладений в письмовій формі з нотаріальним посвідченням.

Також продаж нерухомого майна, яке належало батьку Позивача за зустрічним позовом та укладення договору купівлі-продажу спірної квартири здійснені в різні проміжки часу, різними особами, відсутні належні докази на підтвердження вкладення саме цих коштів в придбання спірного майна.

Виходячи з критеріїв, визначених ст. 60 СК України, спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки вона придбана у період офіційного шлюбу; ще задовго до придбання квартири Відповідач була офіційно працевлаштована, отримувала заробітну плату, премії, в цей же час Позивач ні на момент придбання майна, ні на теперішній час не має джерела прибутків; метою придбання квартири було проживання в ній родини, тобто придбано та використовувалось в інтересах сім`ї.

Також зазначала, що Позивач за зустрічним позовом свідомо надає хибні дані про місце її проживання. Так, перша робоча поїздка за кордон була у березні 2019 року, в цей час вони проживали разом як подружжя у спірній квартирі. В жовтні Позивач за зустрічним позовом заборонив їй доступ до квартири: встановив нові замки, ключі не надав, після чого вона змушена проживати у своєї матері в однокімнатній квартирі. На початку 2020 року Відповідач за зустрічним позовом придбала власне житло, у якому з того часу та до тепер проживає разом з сином ОСОБА_3 .

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено ОСОБА_2 строк на подання зустрічної позовної заяви та відзиву на первісну позовну заяву, позови об`єднані в одне провадження.

В судове засідання з`явились сторони та їх представники.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову Відповідача заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та невмотивованість.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечував та просив суд залишити його без задоволення.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.07.2006 року по 17 січня 2018 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 635/7032/17.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

31 січня 2014 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 159, придбана квартира АДРЕСА_1 ( а.с.47).

Право власності підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 48).

Згідно з п. 4 вказаного Договору придбання квартири вчинено за письмовою згодою дружини ОСОБА_6 (шлюбне прізвище ОСОБА_1 ), викладеною у заяві, засвідченої приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є. 31 січня 2014 року за реєстровим номером 158 (а.с.47).

З відповіді приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є. від 17.05.2021 року № 65/02-14, долученої до справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана подружжям за спільні кошти у спільну сумісну власність.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 виклав наступну правову позицію: «За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує»

Така правова позиція узгоджується з правовою позицію, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17.

Частиною 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На спростування презумпції спільності майна подружжя, відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, отримані в порядку дарування від своїх батьків, які 30 жовтня 2013 року на підставі договорів купівлі-продажу продали свій будинок АДРЕСА_2 .

На підтвердження своїх доводів надав суду копії зазначених договорів купівлі-продажу.

Однак, сам факт продажу будинку та земельної ділянки батьками Відповідача не є підставою вважати доведеними обставини отримання ОСОБА_8 грошових коштів у дар від батьків для придбання спірної квартири та не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Водночас, зазначені договори купівлі-продажу, належних батькам Відповідача будинку та земельної ділянки, не є належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_2 грошових коштів у дар від батьків для придбання спірної квартири.

Згідно ч 5. ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивачем ОСОБА_2 на підтвердження доводів щодо отримання грошових коштів від батьків у дар для придбання спірної квартири нотаріально посвідчений договір дарування суду не наданий.

Таким чином, судом не встановлено, а матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів, укладеного між ОСОБА_2 та його батьками, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як того вимагає ст. 719 ЦК України.

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердив суду, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири не повідомляв нотаріуса, що придбає квартиру за власні кошти і згода дружини не потрібна.

На спростування тверджень ОСОБА_2 , що на момент придбання спірної квартири ОСОБА_9 не працювала, останньою суду надана копії трудової книжки, з якої вбачається, що, починаючи з 17 серпня 2010 року по 29 травня 2019 року ОСОБА_9 безперервно працювала на різних посадах, в різних установах (а.с.63).

З огляду на наведене, твердження ОСОБА_2 щодо придбання ним спірної квартири за особисті кошти, отримані в дар, ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя.

Крім того, не є належними та допустимими доказами на спростування спільності майна подружжя покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за обставинами передачі коштів синові ОСОБА_2 у дар для придбання квартири, оскільки, як було вищезазначене належним та допустимим доказом на підтвердження факту дарування є нотаріально посвідчений договір дарування.

Свідки договору дарування коштів на користь сина ОСОБА_2 суду не надали, на його укладення та нотаріальне посвідчення не посилалися, зазначивши, що вони подарували сину гроші, ніяких підписів у нотаріуса не робили, обмінялись розписками.

Суд не бере до уваги розписку про передачу коштів, надану свідком ОСОБА_4 для огляду суду, оскільки даний доказ поданий з порушенням процесуальних вимог.

Відповідно ч.ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються. Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.

Так, принцип змагальності розглядається як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статті 12, 13 ЦПК України також гарантують, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (зокрема, рішення у справах Жук проти України, заява №45783/05, п. 25; Kress v. France, заява №39594/98, п.п. 60, 72-76; Goc v. Turkey, заява №36590/97, п. 55-57; F.C.B. v. Italy, заява №12151/86, п. 33; Kaya v. Austria, заява №54698/00, п. 28) також виходить з того, що призначення змагальності процесу спрямоване не унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін не змогла оцінити та навести свої міркування (сторони повинні мати можливість знайомитися з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями, отримувати копії документів); у кожній справі судом мають бути з`ясовані всі обставини, але, при цьому суд досліджує докази та пояснення, які подані сторонами або іншими суб`єктами лише у межах судового процесу.

З урахуванням досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає доведеним, що квартира АДРЕСА_1 , набута подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже останні мають право власності на неї в рівних частинах.

Водночас, суд зазначає, що ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири особисто йому.

Положеннями ст.141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову на позивача, у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягуються витрати по сплаті судового збору у загальній сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Керуючись ст. ст. 2,4,10-13,76-81,83,89,258,259,263-265,268,273,352 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) витрати, пов`язані з оплатою судового збору в сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_6 .

Представника позивача: адвокат Казьміна Світлана Володимирівна, адреса: 61093, м.Харків, пров.Карпівський, 8.

Представника відповідача: адвокат Котик Ольга Олексіївна, адреса: м.Харків, пр-т Гагаріна, 1, офіс 518.

Повний текст рішення виготовлено 26.08.2021.

Суддя Т.П.Даниленко