Провадження № 2/643/1397/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2021 м.Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бломберус С.А.,

представника позивача: Куляшової Г.С.,

відповідача-1: ОСОБА_1 ,

представника відповідачів: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_3

до 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального

округу Юдіна Олена Сергіївна

про розірвання договору довічного утримання,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач-1), ОСОБА_4 (далі - відовідач-2) про розірвання Договору довічного утримання (догляду), укладеного 15.08.2014 року, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною Оленою Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1368, зобов`язавши нотаріуса повернути правовстановлюючі документи та зняти заборону відчуження.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачі істотно порушують взяті на себе за Договором зобов`язання, що є підставою для його розірвання і силу приписів ст. 651, 755 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.11.2020 вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, на підставі ст. 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Юдіну Олену Сергіївну.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач-1 змінила прізвище « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.05.2018.

Відповідач-1 проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що посилання позивача на неналежне виконання відповідачами умов Договору не відповідають дійсності. Всі умови Договору відповідачами виконувалися належним чином, вони постійно купували позивачу продукти харчування, ліки, побутову техніку, робили ремонти, викликали за необхідності лікаря, готували їжу та накривали столи на свята, прибирали на могилах померлих родичів позивача, відповідач-2 власними руками шила одяг для позивача. Також відповідачами виконувалися інші прохання позивача, які не були передбачені умовами Договору. Відповідач-1 за власні кошти лікувала кішок позивача та купувала їм корм. У зв`язку з народженням у відповідача-1 у листопаді 2018 року дитини доглядати за позивачем відповідачу-1 почала допомагати мати позивача ОСОБА_8 , разом з якою відповідачі закуповували продукти, а чоловік відповідача-2 привозив їх позивачу. Після цього вони приходили до позивача і допомагали їй: хтось готував їсти, хтось прибирався, хтось порався по господарству. Батько та чоловік відповідача-1 допомагали у чоловічих справах, а саме займалися ремонтними роботами, крім таких як встановити вікна чи серйозні технічні роботи, які повинен робити фахівець (електрик, газовик тощо). Відповідачі купували техніку для позивача (холодильник, меблі для кухні, мікрохвильову піч, мобільний телефон, апарат тиску, глюкометр), і чоловік відповідача-1 призов її на власному автомобілі і встановлював її чи приводив спеціаліста. Також відповідачу купували для позивача крісла у вітальню. Відповідач-1 зазначає, що дійсно рідко відвідувала позивача у 2020 році, однак це пов`язано з пандемією і вона боялась наражати позивача на небезпеку. Але при цьому, позивач ні в чому не знала потреби, оскільки відповідач-2, мати та чоловік відповідача-1 весь цей час купували продукти та ліки для позивача. Відповідачі весь час сумлінно виконували взяті на себе за Договором зобов`язання, внаслідок чого підстави для його розірвання відсутні.

На підтвердження своїх доводів відповідач-1 надала суду фотографії позивача в одязі, який шила відповідач-2, а також фотографію подарованої позивачем Біблії з написом «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Відповідач-2 проти задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що посилання позивача на неналежне виконання відповідачами умов Договору не відповідають дійсності. Відповідачі завжди відвідували позивача, у всьому їй допомагали, приносили їй продукти харчування, допомагали їй доглядати за собою. З 2008 року відносини з позивачем були добрими та теплими, жодних претензій вона не висловлювала, всі побажання позивача виконувались. На прохання позивача відповідачі ходили на кладовище прибирати могили численних покійних родичів позивача, стерилізували і лікували її кішок та собаку, яку згодом ховали. Також відповідачі за допомогою інших членів їх родини робили ремонт для позивача, влаштовували святкування свят, на які позивач збирала своїх друзів, купували та готували їжу, лікували позивача та забезпечували її ліками, їжею, одягом, здійснювали заміну вікон у квартирі, купували побутову техніку тощо. Відповідач-2 вважає, що позивач просто потрапила під вплив сторонніх, непорядних людей, аферистів, які запаморочили позивачу голову. Крім того відповідач-2 зазначив, що влітку 2020 року вона викликала сімейного лікаря позивачу, який діагностував у неї старечі відхилення, стан позивача швидко погіршувався. З урахуванням наведеного відповідач-2 стверджує, що умови Договору з їх боку виконувалися належним чином і жодних підстав для його розірвання немає.

Позивач, у свою чергу, з даними аргументами відповідача-2 не погодився, оскільки жодних доказів на підтвердження належного виконання відповідачами умов Договору надано не було. Нічого з того, про що вказує відповідач-2 не робилось. Також позивач зазначив, що на обліку у лікаря-психіатра вона не перебуває і незважаючи на свій вік повністю розуміє значення своїх дій. Відповідачі не тільки нічого не робили для позивача за свої кошти, але й постійно вимагали від неї сплати грошей.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та ухвалити рішення на розсуд суду.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивача вона знає приблизно 10 років. Відповідачів у квартирі позивача вона бачила рідко, оскільки до позивача вони приходили в різний час. Свідок бачила, що у квартирі позивача були замінені вікна, однак відкоси зроблені не були, у зв`язку з чим позивачка звернулася до свідка з проханням допомогти зробити їй доробити ремонт, на що свідок погодилася. Коли свідок робила ремонт, то позивачка їй казала, що відповідачі нічого не хочуть робити. В подальшому позивач звернулася до свідка з проханням допомогти їй замінити лінолеум, проте оскільки свідку за віком було важко виконувати цю роботу, свідок запропонувала позивачу іншого майстра, який виконає таку роботу. Під час заміни лінолеуму свідок була присутня і бачила, що холодильник стоїть розморожений, ніхто не приходить, ніхто не складає продукти у холодильник. Також свідок зазначила, що позивач всі ремонтні роботи оплачувала самостійно, а продукти харчування їй купувала патронажна сестра з картки позивача. Також позивач самостійно сплачувала послуги перукаря та майстра манікюру.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що позивач близька для неї людина, вони перебували у дуже дружніх стосунках ще до укладення договору. Договір довічного утримання був укладений за ініціативою родича позивача, який проживає у Одесі та приїздив до позивача у гості кожний рік. Вважає, що вони ймовірно підписуючи даний договір не так зрозумілі його зміст. Зазначила, що конфлікт із позивачем почався ні з чого, після чого вони почали менше спілкуватися. Після початку карантину відповідач-2 захворіла, і вони рідше стали відвідувати позивача, однак завжди спілкувалися по телефону, приносили тільки продукти харчування. Єврейська громада надавала позивачу грошову допомогу у розмірі приблизно 2 000, 00 грн. кожного місяця на спеціальну особову картку. Означена допомога була призначена тільки на продукти харчування та розрахуватися нею можна було у спеціальних магазинах, з якими у єврейської громади є домовленість. Кожну неділю вона із ОСОБА_10 приходили до ОСОБА_11 , готували їсти, прали, спілкуватися. Якщо по хатнім справам потрібна була чоловіча допомога, то приходив чоловік свідка та її зять. Також зазначила, що квартира позивача є кутовою, тому вона завжди мерзла, у зв`язку із чим вони запропонували їй замінити вікна. Після чого вони домовились, що за заміну одного вікна платить позивач, а за друге - вони. З ремонтом відкосів вони просили почекати позивача два тижні, оскільки чоловік свідка наразі не може зробити відкоси. Однак позивач хотіла все зробити негайно, не чекаючи, у зв`язку з чим звернулася до свідка ОСОБА_9 . Крім того, свідок зазначила, що вони ніколи нічого не брали у позивача, а навпаки турбувалися про неї, так вони подарували їй мікрохвильову піч. Проте позивач означений подарунок віддала свідку ОСОБА_9 , пояснюючи, що в неї діти та їй потрібніше. Свідок пояснила, що техніку купувала вона і дійсно, продукти харчування вони купували за гроші єврейської громади, оскільки цих грошей цілком вистачало. При цьому, вони також і за власні кошти купували продукти харчування, одяг та інше, які не можливо було купити за карту у спеціальних супермаркетах. Також підтвердила, що за заміну лінолеуму позивач сплачувала сама, проте вважає, що він не потребував заміни, оскільки три роки тому його замінював чоловік свідка, та купував лінолеум дуже добрий. Пояснила, що вся історія у тому, що позивач нічого не потребувала, вона мала гроші від навчання, їй допомагала єврейська громада.

У судовому засіданні 19.04.2021 року свідок ОСОБА_12 пояснив, що його дружина ОСОБА_8 спілкувалася з позивачем, поки їх дочка - відповідач-1 займалася вивченням англійської мови. Надалі позивачка запропонувала їм укласти договір про довічне утримання. Він не заперечував, та сказав, що може допомагати у вільний від роботи час. Зазначив, що він допомагав позивачу, так він здійснював заміну лінолеуму, збирав нову кухню, ремонтував диван та крісло, двері, каналізацію, минулого року на весні їздив на кладовище фарбував оградку, де поховані родичі позивача, одним словом робив все, у вільний від роботи час. Повідомив, що він за фахом будівельник. При цьому зазначив, що ніяких квитанцій він не збирав, оскільки відносини були дружні. Також він бажав зробити ремонт відкосів, але пояснив, що зробить це пізніше, оскільки не встигав здати інший об`єкт.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що він є чоловіком відповідача-1. Він разом батьком відповідача-1 їздив до позивача та збирав кухню, ремонтував телефон, каналізацію та інше. Крім того, він кожен тиждень привозив продукти харчування. Його дружина до народження сина провідувала позивача. Його дружина завжди робила все про що її просила позивач, так вона за проханням позивача телефонувала, ходила до її друзів, дивилась інформацію у Інтернеті, купувала все, що просила позивач. Хто сплачував за продукти харчування, кухню та інше йому не відомо, як позивач передавала гроші він не бачив. Крім того, пам`ятає, як він за проханням ОСОБА_11 привіз їй крісла, які забрав у її знайомих.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона знайома із позивачем з 1974 року, коли почала ходити до неї з метою вивчити англійську мову. Зазначила, що вона її дуже поважає, оскільки позивач добра та порядна людина. Крім того, з позивачем дуже близько спілкувалася її мати. Коли у 2015 році померла її мати, вони почала ходити у гості до позивача, десь двічі на тиждень. Від позивача вона довідалася, що до неї ходять дві сестри та допомагають їй, крім того до неї ходять соцпрацівники з єврейської громади. Позивач познайомила її з відповідачами. Одного разу вона бачила, як позивач передавала гроші у розмірі 1 000, 00 грн. матері відповідача-1 на поховання, що її дуже обурило. Зазначила, що позивач сама все оплачувала, звернулася до свідка ОСОБА_9 з проханням замінити лінолеум, оскільки він порвався та вона через нього спотикалася. Дійсно відповідачі приносили продукти, готували на свята та все подавали, проте посуд після свят мила вона. Хто прибирав у квартирі вона ніколи не бачила, проте помітила, що у будні в квартирі не придбано, проте на початку тижня завжди все було охайно. Також вона одного разу була присутня, коли позивачу робили манікюр, за який вона розплачувалася сама.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач та відповідачі знайомі з 2008 року, оскільки відповідач-1 приходила до позивача на додаткові зайняття з англійської мови, і між ними склалися добрі, дружні відносини.

15.08.2014 року між позивачем (Відчужувач) та відповідачами (Набувачі) було укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною Оленою Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1368 (далі - Договір), відповідно до п. 1 якого Відчужувач передає у спільну сумісну власність Набувачам належну їй на праві особистої власності квартиру за АДРЕСА_1 зобов`язуються забезпечувати Відчужувача довічним утриманням та доглядом.

За умовами п. 10 Договору Набувачі зобов`язуються забезпечувати Відчужувача житлом для проживання - квартирою, яка їм передана за цим Договором, довічно та безоплатно.

Згідно з п. 11 Договору Набувачі взяли на себе зобов`язання довічно повністю утримувати, доглядати Відчужувача, надаючи їй необхідні продукти харчування, шляхом організації їх доставки за місцем її проживання та оплати їх вартості; надання побутових послуг (лагодження одягу та взуття, надання перукарських послуг, прибирання квартири), виконання різних видів ремонтних робіт (поточний ремонт квартири не рідше одного разу на 5 років тощо); забезпечувати її згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами за кошти Набувачів та Відчужувача за додатковою домовленістю сторін; відвідувати Відчужувача у випадку влаштування її до лікарні. Вартість щомісячної матеріальної допомоги сторони встановили у розмірі не нижче мінімальної пенсії

У відповідності до ст. 751 Цивільного кодексу України грошова оцінка матеріального забезпечення, яке щомісячно має надаватися Відчужувачу, підлягає індексації у порядку, встановленому законом (п. 12 Договору).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов`язальних правовідносин.

Такий вид договору укладають, здебільшого самотні люди похилого віку, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснити свої життєві потреби. Відтак змушені укладати такі договори, та передавати у власність своє житло, як правило - стороннім особам. Натомість, очікуючи від цього - поваги, турботи, допомоги, піклування, а найголовніше - небайдужості.

Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17 (провадження № 61-14554св18) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

Таким чином, для розірвання вказаного договору з вказаних підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачами умов договору. Вина, тобто підстави з яких набувачі неналежним чином виконували умови вказаного договору значення не має (постанова Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 310/5175/15-) .

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала на те, що відповідачі неналежним чином виконували взяті на себе зобов`язання за Договором довічного утримання. Так, до позивача раз на тиждень приходила відповідач-2 або мати позивача, однак вони не приносили ні продуктів харчування, ні грошей, ні ліків, а якщо й приносили, то позивач завжди віддавала за них гроші. Здійснивши заміну вікон у квартирі у 2017 році відповідачі відмовились здійснювати подальший ремонт (встановлення, штукатурка та фарбування відкосів), а тому позивач була вимушена звернутися до своїх знайомих за допомогою, які знайшли робітника для того, щоб зробити ремонт, і вказані роботи позивачем були сплачені за власні кошти, а друзі позивача прибрали у квартирі. Оскільки відповідачі неналежним чином виконували умови Договору, позивач запропонувала їм розірвати його у добровільному порядку, сплативши їм компенсацію за вікна, однак оскільки одразу всієї суми у позивача не було, вона сплачувала їм щомісяця після отримання пенсії по 1 000, 00 грн., про що робила відмітку у зошиті, а загалом позивач сплатила 25 000, 00 грн. У 2018 році у позивача виникла необхідність придбати новий холодильник через поломку старого, у зв`язку з чим вона звернулася до відповідачів, які погодилися допомогти їй, однак лише за умови, що позивач самостійно здійснить оплату холодильника та вартість його доставки. У 2020 році позивач звернулася до відповідачів з проханням здійснити заміну лінолеуму у коридорі та на кухні, оскільки старий прийшов у непридатність і позивач спотикалася через нього, однак відповідачі відмовилися це робити, внаслідок чого позивач звернулася до сторонніх осіб і самостійно здійснила оплату лінолеуму та робіт по його заміні. Отже відповідачі належним чином не здійснюють догляду за позивачем, не сплачують ніяких коштів, не утримують квартиру та не прибирають її, не купляють продукти харчування та ліки.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року зазначено, що хоча стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 Цивільного кодексу України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.

У постанові від 13.05.2021 у справі № 752/818/17 Верховний Суд зазначив, що саме відповідач у випадку належного виконання умов договору має можливість надати відповідні докази цього, оскільки позивач у такому випадку позбавлений об`єктивної можливості надати докази невиконання умов договору, оскільки відсутність дій свідчить про відсутність доказів на підтвердження їх вчинення.

В даному випадку, відповідачами не надано жодних доказів на підтвердження того, що вони в повному обсязі та належним чином виконували умови п. 11 Договору, а саме надавали позивачу продукти харчування, здійснювати виконання різних видів ремонтних робіт, в т.ч. і поточного ремонту квартири не рідше одного разу на 5 років, купували ліки, надавали щомісячну матеріальну допомогу у розмірі не нижче мінімальної пенсії.

Так, під час судового розгляду судом було встановлено, що відповідачі періодично купували їжу та ліки позивачці, однак їх оплата здійснювалась не за рахунок відповідачів, а за рахунок самого позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи чеками, згідно з якими розрахунок здійснювався карткою позивача. Доказів купівлі позивачу продуктів харчування та ліків за рахунок відповідачів суду надано не було.

Також в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження того, що саме відповідачі придбавали для позивачки побутову техніку та меблі, здійснювали неодноразово ремонт у квартирі та оплату перукарських послуг, тощо.

Докази сплати відповідачами щомісячної матеріальної допомоги позивачці у розмірі не нижче мінімальної пенсії, як того вимагає п. 11 Договору, матеріали справи також не містять.

Доводи відповідачів щодо психічного стану здоров`я позивачки та наявності впливу на неї нових знайомих аферистів суд до уваги не приймає, оскільки вони жодним чином не підтверджені та необґрунтовані.

Пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суд оцінює критично, оскільки вони є близькими особами відповідачів. Крім того, в силу приписів ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З приводу того, що на їхню думку позивач нічого не потребувала суд зазначає, що це не звільняє відповідачів від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором довічного утримання.

З урахуванням вищенаведеного, встановивши неналежне виконання відповідачами своїх обов`язків за Договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, а також доведеність факту порушення його істотних умов, в т.ч. несплату щомісячної матеріальної допомоги позивачу, розмір якої встановлений умовами договору, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного правочину на підставі ст. ст. 651, 755 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що позивачем заявлено позовну вимогу про розірвання Договору довічного утримання (догляду), укладеного 15.08.2014 року, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною Оленою Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1368, зобов`язавши нотаріуса повернути правовстановлюючі документи та зняти заборону відчуження.

Під час судового розгляду представник позивача пояснив, що це одна позовна вимога, яка сформульована саме таким чином.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Обраний позивачем спосіб захисту - розірвати договір довічного утримання зобов`язавши нотаріуса повернути правовстановлюючі документи та зняти заборону відчуження не відповідає положенням чинного законодавства, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне захистити права позивача шляхом розірвання договору довічного утримання.

Враховуючи вищевикладені обставини суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 грн. позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, Договір про надання правової допомоги від 25.09.2020, укладений між позивачем та адвокатом Куляшовою Ганною Сергіївною (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 847 від 14.09.1998), Акт прийняття-передачі правничої допомоги від 01.10.2020 на суму 2 000, 00 грн., квитанцію від 25.09.2020 на суму 2 000, 00 грн., квитанцію № 25 від 03.11.2020 на суму 8 000, 00 грн., Акт прийняття-передачі правової допомоги від 11.08.2021 на суму 8 000, 00 грн.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц.

За таких обставин, враховуючи вартість та співмірність заявлених позивачем до компенсації витрат на правову допомогу, суд, оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, дійшов висновку про те, що справедливою та співмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_3 задовольнити.

2. Розірвати Договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 15.08.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною Оленою Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 1368.

3. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

4. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

5. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

7. Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

8. Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Юдіна Олена Сергіївна, м. Харків, вул. Рижівська, буд. 15.

Повне рішення складено 28.08.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко