Справа № 161/4168/20 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/624/21 Категорія: 3 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідачів ОСОБА_3 , Трикуш О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Гнідавський цукровий завод", Луцької міської ради про усунення перешкод у приватизації житла, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є колишнім працівником «Гнідавського цукрового комбінату», який в подальшому був реорганізований в ПрАТ «Гнідавський цукровий завод». У 1980 році на підставі відповідного ордера він отримав для проживання квартиру, що складається з однієї кімнати площею 13,5 кв.м та кухні загальної у АДРЕСА_1 . Пізніше, у грудні 2002 року за наказом голови правління товариства йому було надано додаткову житлову площу 24,8 кв.м та внаслідок перебудов і перепланувань змінено номер квартири на АДРЕСА_2 . На даний час це приміщення має адресу: АДРЕСА_3 , у зв`язку з перейменуванням вулиці та включення с. Вересневе до складу м. Луцька.

Позивач зазначає, що бажає скористатися своїм правом на приватизацію житла, в якому проживає, та у 2016 році звернувся до ПрАТ "Гнідавський цукровий завод" із проханням видати довідку про склад сім`ї, яка була обов`язковою на той час для вирішення питання приватизації житла.

Однак отримав відмову у видачі йому відповідної довідки, мотивуючи це тим, що приміщення, в якому проживає позивач, обліковується на балансі підприємства як приміщення пожежного посту, яке є нежитловим та передано на баланс підприємства в процесі приватизації у 1994 році, та не підлягає приватизації.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд: зобов`язати ПрАТ "Гнідавський цукровий завод", як балансоутримувача, замовити будівельно-технічну інвентаризацію житлового будинку АДРЕСА_4 ; зобов`язати ПрАТ "Гнідавський цукровий завод" видати позивачу довідку про склад його сім"ї, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; зобов`язати Луцьку міську раду визнати належність квартири АДРЕСА_5 та об`єктом приватизації, на який поширюється компетенція органів приватизації Луцької міської ради.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції належним чином не досліджені обставини справи та подані сторонами докази. Зокрема, не відповідає дійсності твердження відповідача, що позивач проживає у будівлі пожежного поста, оскільки це спростовується технічним паспортом на цю будівлю, яка там зазначена за іншою адресою. Судом помилково вказано, що позивач не заперечує щодо свого проживання у будівлі пожежного посту і що приміщення, в якому проживає позивач, є у приватній власності цукрового заводу. Також судом не взято до уваги, що будівля пожежного посту є одноповерховою, в той час як приміщення, де проживає позивач, є двоповерховим. Вважає, що суд формально відмовив у задоволенні позову, виходячи зі змісту позовних вимог, сформульованих у позовній заяві. На підставі наведеного просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ПрАТ "Гнідавський цукровий завод" та Луцька міська рада зазначають, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не містять підстав для висновку про неправильне застосування матеріального та процесуального права, яке могло би призвести до неправильного вирішення справи, та про невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи. Вважають, що суд при винесенні рішення керувався виключно вимогами закону, що регулює порядок приватизації житла, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що всі заявлені позовні вимоги позивача, спрямовані на реалізацію ним права на приватизацію житла, є передчасними з огляду на те, що до переведення цього приміщення у державний житловий фонд воно вважається власністю господарського товариства приватного права, яке не може бути приватизоване.

Із такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено судом, на підставі наказу директора Гнідавського цукрового комбінату № 140 від 13.10.1980 року позивачу ОСОБА_1 , як працівнику заводу, було видано ордер № 41 від 13.10.1980 року на право зайняття ним квартири, що складається з однієї кімнати площею 13,5 кв.м та кухні загальної, а також госпбудівель в АДРЕСА_1 .

10.12.2002 року наказом голови правлення ВАТ «Гнідавський цукровий завод» № 144 для спрощення перебудови квартири по АДРЕСА_3 кімнату площею 12 кв.м, що належить ОСОБА_1 , було передано ОСОБА_4 , взамін кімнати площею 13 кв.м., що належить йому.

На підставі наказу голови правління ВАТ «Гнідавський цукровий завод» ОСОБА_1 було виділено додаткову житлову площу 24,8 кв.м., загальна площа квартири ОСОБА_1 46,3 кв.м.

Зі змісту Статуту ПрАТ "Гнідавський цукровий завод" слідує, що Гнідавський цукровий завод в подальшому був перетворений на орендне підприємство «Гнідавський цукровий завод», на базі якого на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року №57/93 «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» та рішення засновників товариства від 28 листопада 1996 року в процесі приватизації було створене Відкрите акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод» (на даний час Приватне акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод»).

Відповідно до балансової довідки ПрАТ "Гнідавський цукровий завод" приміщення, в якому проживає позивач, обліковується як будівля пожежного поста та перебуває на балансі підприємства, починаючи з 1979 року.

З матеріалів справи слідує, що процес приватизації майна колишнього орендного підприємства «Гнідавський цукровий завод» зі створенням на його базі ВАТ «Гнідавський цукровий завод» фактично відбувався на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 20 грудня 1994 року №209, наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 19 липня 1999 року №307.

В ході приватизації Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Волинській області був складений перелік нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Гнідавський цукровий завод», до якого пунктом 202 внесена будівля пожежного поста, інвентарний номер 750150, балансовою вартістю 3 372 753 тис. карбованців.

З цього слідує, що з моменту закінчення процедури приватизації 19 липня 1999 року будівля пожежного посту, в якому, як вказує відповідач, проживає позивач, набула статусу приватної власності ПрАТ "Гнідавський цукровий завод", як юридичної особи приватного, а не публічного права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник заперечили, що ОСОБА_1 проживає саме у цій будівлі, зазначаючи, що його квартира знаходиться у двоповерховому житловому будинку. Також вказують, що дані приміщення є відокремленими та мають різні поштові адреси. Проте, виходячи з усього переліку майна, яке є на балансі цукрового заводу та було передане йому при приватизації, ні позивач, ні його представник не можуть назвати конкретне приміщення, яке є, на їх думку, житловим будинком, в якому фактично проживає позивач.

Разом з тим, до переліку житлових приміщень (в тому числі, відомчих гуртожитків), які передавались цукровим заводом до комунальної власності, приміщення по АДРЕСА_4 також не було включено. Вказану обставину підтвердили всі учасники даної справи.

Про належність приміщення по АДРЕСА_4 до власності та відання ПрАТ "Гнідавський цукровий завод", а не до комунальної власності міста Луцька, свідчать також і пояснення самого позивача, що з усіх питань стосовно ремонту, проведення комунікацій, благоустрою території, оплати за проживання і комунальних послуг, видачі довідок тощо ОСОБА_1 та інші мешканці звертаються до адміністрації цукрового заводу, а не до міської ради.

За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Пунктом 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Як вбачається з відповіді Луцької міської ради (а.с.97), житловий фонд ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» приймався в міську комунальну власність у кількості 28-и будинків у 2002 році. Проте будівлі по вул. Агрономічній до передачі місту не передавалися, правовстановлюючі документи на них заводом міській раді не були надані. На даний час будівлі на цій вулиці продовжують перебувати у відомчій належності вказаного товариства.

Позивач в ході судового розгляду даної справи та при перегляді рішення судом апеляційної інстанції жодними належними та допустимими доказами цю обставину не спростував.

Отже, оскільки ОСОБА_1 проживає у квартирі по АДРЕСА_3 , яке знаходиться у приміщенні, що до державного житлового фонду не відноситься, спірне приміщення не може бути визнане об`єктом приватизації державного житлового фонду.

Згідно даних балансового обліку ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» приміщення, в якому проживає позивач, обліковується як будівля пожежного посту. Відповідно до технічного паспорта на будівлю, виданого 20.04.2001 року ВОБТІ, та експлікації внутрішніх площ до плану будівництва, витребуваних та досліджених в суді апеляційної інстанції, вбачається, що до складу даної будівлі входять приміщення, які є нежитловими. Дійсно в технічних документах відображено один поверх даної будівлі.

Разом з тим, як пояснив представник відповідача - ПрАТ "Гнідавський цукровий завод" та підтвердив позивач, приблизно у 2002 році для покращення житлових умов силами жильців даного приміщення та з дозволу і сприяння адміністрації заводу було здійснено перебудови і переобладнання під житлові квартири кімнат, які призначались для пожежних лабораторій, кабінетів та інших виробничих потреб.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність в особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будівлю пожежного посту передано у приватну власність ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» у процесі приватизації, не передано ним у комунальну власність міста Луцька, а тому дане приміщення не відноситься до державного або комунального житлового фонду та не може бути визнано об`єктом приватизації відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а відповідач «Гнідавський цукровий завод» не є органом приватизації.

Оскільки вимоги щодо проведення технічної інвентаризації та видачі довідки пов`язані саме з реалізацією права на приватизацію житла, то в їх задоволенні також слід відмовити.

Разом з тим, з наведених підстав не підлягають задоволенню і вимоги щодо зобов`язання міської ради визнати належність квартири АДРЕСА_5 та об`єктом приватизації, на який поширюється компетенція органів приватизації Луцької міської ради.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи, в межах та підставах апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрнунтованим.

За правилами ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді