ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/2734/20 Провадження № 2/636/16/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2021 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товарна біржа «Харківська товарна біржа», Граківська сільська рада Чугуївського району Харківської області, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності житловий будинок, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16.10.1998 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований на товарній біржі «Харківська товарна біржа», та визнати право власності на будинок .

Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що 16.04.1998 за договором купівлі-продажу Н5-256, укладеним на товарній біржі «Харківська товарна біржа», ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був зареєстрований товарною біржою на підставі Закону України «Про товарну біржу», однак нотаріально не був посвідчений. Договір купівлі-продажу був зареєстрований у КП «Чугуївське МБТІ». Право власності на житловий будинок та надвірні будівлі також підтверджується Технічним паспортом на житловий будинок. На підставі рішення сесії Граківської сільської ради від 30.06.2004 позивач отримала державні акти на земельні ділянки, на яких розташований придбаний будинок. На даний час позивач не має змоги засвідчити договір купівлі-продажу у нотаріальній контори у зв`язку зі смертю продавця, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Від представника Граківської сільської ради Чугуївського району Харківської області надійшла заява про проведення розгляду справи без участі представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають повному задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 16.04.1998 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 16.04.1998, реєстраційний № Н5-256, зареєстрований Харківською товарною біржою (а.с. 12). Договір купівлі-продажу зареєстрований у КП «Чугуївське МБТІ» 19.05.1998 за р. № 113, про що свідчить штамп на зворотній сторінці договору.

Відповідно до договору купівлі-продажу та на підставі рішення сесії Граківської сільської ради від 30.06.2004 ОСОБА_1 отримала державні акти про право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, яка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0,1353 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 13, 14).

Згідно повідомлення відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Чугуєву, Чугуївському та Печенізькому районах від 01.12.2020, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 102).

Згідно повідомлення Чугуївської державної нотаріальної контори від 11.02.2021, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в термін, передбачений ст. 1270 ЦК України, з заявами про прийняття спадщини за законом або відмову від спадщини ніхто не звертався, але можуть бути спадкоємці, які спадщину прийняли фактично, тим, що відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини; спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 142)

Оскільки продавець будинку ОСОБА_3 помер, до участі у справі залучена його донька ОСОБА_2 .

У технічному паспорту на вказаний житловий будинок від 16.09.1997 після оформлення договору купівлі-продажу власник ОСОБА_3 був змінений на ОСОБА_1 (а.с. 28-32). 09.07.2020 КП «Чугуївське МБТІ» власнику ОСОБА_1 виданий новий технічний паспорт на вказаний житловий будинок (а.с. 15-17).

Отже, як судом встановлено, 16.04.1998 на Харківській товарній біржі між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 з другою сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями.

Положенням п. 10 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно.

Цей пункт було включено до договору відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991 (в редакції, чинній на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.

При укладанні договору купівлі-продажу від 16.04.1998 сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.

Але цей Закон вступив в протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 16.04.1998, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частина 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) і ч. 2 ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам.

Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями був підписаний сторонами правочину продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_1 , зареєстрований на Харківській товарній біржі, реєстраційний № Н5-256, підписаний Президентом Харківської товарної біржи та посвідчений гербовою печаткою.

Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам.

Так, по взаємній домовленості сторін (п. 4 Договору) товар продано за 4720,00 грн., які покупцем було сплачено до реєстрації угоди на Біржі.

При цьому продавці будинку засвідчили своїм підписом, що відчужувана ними нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 2 Договору).

Відповідно до п. 1.4 цього Договору, правовстановлюючими документами на житловий будинок у продавців було свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконавчим комітетом Граківської сільської ради від 26.09.1997, зареєстроване у Міжміському державному бюро технічної інвентаризації м. Чугуєва Харківської області 01.10.1997, реєстраційний номер 113.

Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору.

У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною.

Як було зазначено вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється.

Як зазначено у позові, на теперішній час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, оскільки продавець помер.

Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, укладений на Харківській товарній біржі, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товарна біржа «Харківська товарна біржа», Граківська сільська рада Чугуївського району Харківської області, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності житловий будинок задовольнити.

Визнати дійсним Договір купівлі-продажу, реєстраційний № Н5-256 від 16.04.1998, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений на товарній біржі «Харківська товарна біржа», житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований на земельній ділянці площею 3700 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , 1957 року забудови, що складається з будинку літ. А загальною площею 34,2 кв.м., житловою площею 19,5 кв.м. з надвірними будівлями: сараями літ. Б та літ. В, вбиральнею літ. Г, парканом , воротами та хвірткою.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований на земельній ділянці площею 3700 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , 1957 року забудови, що складається з будинку літ. А загальною площею 34,2 кв.м., житловою площею 19,5 кв.м. з надвірними будівлями: сараями літ. Б та літ. В, вбиральнею літ. Г, парканом , воротами та хвірткою.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений 01.09.2021.