РІШЕННЯ

іменем України

07 вересня 2021 року м.Снігурівка

справа №485/685/21

провадження № 2/485/273/21

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Бодрової О.П.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової Д.Ю.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Снігурівка в залі суду справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.09.2006 року.

В вказаному будинку зареєстрована відповідач, з якою він перебував у шлюбі, яка з квітня 2020 року не проживає у будинку. Відповідач не приймає участь в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги.

Вказує на те, що реєстрація відповідача у спірному будинку створює для нього перешкоди для розпорядження належним йому майном, а тому посилаючись на ст.405 ЦК України, просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком за вищевказаною адресою.

18 червня 2021 року від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначає, що в період часу з 01.11.1986 року по 21.01.2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .. Спірний житловий будинок було придбано в період шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності. Вказує на те, що наданий позивачем акт про фактичне місце проживання (не проживання) громадян на території Снігурівської міської територіальної громади, не підтверджує строк її не проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а лише встановлює сам факт не проживання нею по вказаній адресі. Звертає увагу суду на те, вона несе витрати на утримання будинку. У зв`язку з наведеним, просить у задоволенні позову відмовити.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Снігурівського районного суду Миколаївської області Яворського С.Й. від 07 червня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати в порядку загального позовного провадження /а.с.19-20/.

Ухвалою від 17 червня 2021 року суддею Бодровою О.П. прийнято до провадження зазначену цивільну справу та призначено підготовче судове засідання /а.с.25-26/.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду /а.с.52-53/.

Позивач у судовому засіданні підтримав позов та просив суд позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Пояснив, що будинок придбав у 2006 році. Шлюб між ним та відповідачкою розірвано у 2013 році. Відповідач не зверталась до суду з позовом про поділ майна, він не звертався до суду з позовом про визнання будинку його особистою власністю.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що спірний будинок придбано у шлюбі. В будинку не проживає з січня 2021 року. Вона не має доступу до житла, не має ключів від будинку, продовжує сплачувати комунальні послуги. Зібрала особисті речі з будинку, але речі, які залишились у спадщину від батьків там знаходяться і досі. В гаражі зберігаються запчастини від автомобіля.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01 листопада 1986 року по 21 січня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 січня 2013 року/а.с.11/.

Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.09.2006 року /а.с.12/ та витягом з Державного реєстру правочинів /а.с.13/.

Згідно записів будинкової книги за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у будинку з 27.07.2006 року /а.с.6-8/.

Витягом №156 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26.05.2021 року, також підтверджується факт реєстрації ОСОБА_2 у спірному будинку з 27.07.2006 року по теперішній час /а.с.14/.

Згідно акту, складеного комісією Снігурівської міської ради, у присутності власника житлового будинку ОСОБА_1 та сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , встановлено, що ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.5/.

З виписок АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ФОП ОСОБА_2 вбачається, що АДРЕСА_1 за електроенергію сплачено: 13.10.2020 року 146 грн; 11.01.2021 року 2178 грн; 06.06.2021 року 201 грн, за комунальні послуги вода 09.09.2020 року 301 грн /а.с.30-31,33-34/.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що відповідачка не проживає у спірному будинку з осені 2020 року.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству. Відповідачка не проживає у будинку з початку 2021 року.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що відповідачка не проживає у будинку з осені 2020 року. Їй відомо, що ОСОБА_2 проживає у кімнаті магазину, який їй належить. Після того як залишила будинок, продовжувала здійснювати догляд за земельною ділянкою.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Сторони не заперечували, що питання визнання будинку особистою приватною власністю одного із подружжя, поділу будинку, визнання права власності на частину будинку ними не порушувалося, отже, на час розгляду даної справи, будинок є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, а отже, відповідач ОСОБА_2 є співвласником даного будинку.

Частиною першою та другою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти зі своїм майном будь-які дії, що не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України визначено підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Таким чином, враховуючи, що будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний позивачем та відповідачем під час шлюбу, отже у відповідності до ч.1 ст.60 СК України був набутий подружжям у спільну сумісну власність, ч.2 ст.405 ЦК України, на яку посилається позивач, не передбачає можливості позбавлення права користування будинком особи, яка є її співвласником. З огляду на досліджені судом докази, в матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказаний будинок, а отже відсутні підстави для задоволення позову.

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, ст.ст.60,61,63 СК України, ст.150 ЖК України, ст.ст.319, 321, 383 ЦК України та керуючись ст.ст. 4,12, 13, 81,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуванням п.п.15.5 п.15 ч.1 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Снігурівський районний суд Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08 вересня 2021 року.

Суддя О.П.Бодрова