ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року

справа № 708/697/21
провадження № 22-ц/821/1635/21
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

секретаря - Захарченко А. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, у складі: головуючого судді Попельнюха А. О.,

в с т а н о в и в :

13 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовні вимоги гуртувалися на визнанні квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 254, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав 40890141 від 04 березня 2021 року, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Одночасно з приведеною позовною заявою, до суду ОСОБА_1 подана заява про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 254, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав 40890141 від 04 березня 2021 року.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що поданий ОСОБА_1 позов стосується визнання права спільної власності на спірну квартиру, яка була придбана сторонами під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2001 року, шляхом укладення договору купівлі-продажу між відповідачем та ОСОБА_3 . Договір було посвідчено приватним нотаріусом Чигиринського нотаріального округу Кашицькою О. Г., зареєстровано в реєстрі за № 1766. Крім того, даний договір було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації за № 35 в реєстрі № 3, про що свідчить реєстраційний напис на оригіналі договору.

У шлюбі сторони перебували з 26 серпня 1995 року, наразі шлюб між ними розірвано на підставі рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 09 березня 2021 року.

04 березня 2021 року за зверненням ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис, згідно якого остання є одноосібним власником спірної квартири.

Вказані дії відповідача, які полягають у таємному від позивача внесенні до реєстру відомостей про належність квартири лише їй, вчинення цих дій відразу після розлучення, не повідомлення реєстратора про наявність прав ОСОБА_1 на вказану квартиру, стали для позивача підставою вважати, що ОСОБА_2 має намір на відчуження квартири, щоб створить перешкоди для виконання рішення суду у випадку задоволення його позовних вимог.

Враховуючи вище приведене ОСОБА_1 просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 254, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав 40890141 від 04 березня 2021 року.

Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що чинним законодавством передбачена можливість укладення правочинів щодо нерухомого майна, метою яких є його відчуження, лише у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням такого правочину.

При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя.

У свою чергу нотаріус також має враховувати, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (п. 4.3. Глави 1 Розділу ІІ Порядку).

Перед посвідченням правочину нотаріус повинен отримати оригінал первинного правовстановлюючого документа, в даному випадку договору купівлі-продажу від 18 липня 2001 року, з метою перевірки справжності кожного аркуша документа, який викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів та подається для вчинення нотаріальних дій, за допомогою Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів (п. 4 Глави 8 Розділу І Порядку).

При цьому суд зазначив, що обґрунтовуючи позовну заяву ОСОБА_1 послався на те, що відповідач ОСОБА_2 не перешкоджає йому у доступі до спірної квартири, а також те, що у нього знаходиться оригінал договору купівлі-продажу від 18 липня 2001 року. Враховуючи наведені в заяві обставини місцевий суд прийшов до висновку про те, що відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 одноосібно відповідачкою ОСОБА_2 без отримання відповідної згоди позивача ОСОБА_1 та оригіналу договору купівлі-продажу від 18 липня 2001 року є можливим.

В апеляційній скарзі, поданій ОСОБА_1 27 липня 2021 року, порушено питання про скасування ухвали Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року та постановлення нової ухвали суду про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка є предметом спору між сторонами.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 18 липня 2001 року, не містить відомостей про скаржника як про співвласника, у договорі не вказано, що він укладається з наданням його згоди як іншого з подружжя. Саме тому ОСОБА_1 і вимушений звертатися до суду з позовом про визнання його співвласником спірної квартири та відповідною заявою про забезпечення даного позову.

Скаржник зазначає, що фактично, у випадку звернення відповідача до нотаріуса з метою відчуження квартири в силу тексту вище приведеного договору купівлі-продажу та відомостей з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, жодної підстави для відмови у посвідченні договору відчуження спірної квартири не існує.

При цьому, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, не навів жодного аргумента який може перешкоджати ОСОБА_2 відчужити спірну квартиру.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо, зокрема, відмови у забезпеченні позову.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Заінковської В. В., вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦПК України ухвала є різновидом судового рішення.

Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

Судом в процесі розгляду з матеріалів оскарження ухвали встановлено, що 13 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Предметом позову є визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 254, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав 40890141 від 04 березня 2021 року.

Одночасно з приведеною позовною заявою, до суду ОСОБА_1 подана заява про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

З матеріалів оскарження ухвали суду вбачається, шо відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 18 липня 2001 року укладеного між продавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_2 продавці продали, а покупець придбала вказану квартиру загальною площею 64,5 кв. м., житловою площею 38,8 кв. м. Ціна договору склала 10 462 грн 00 коп. (а. с. 6, 7).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 264239784 від 03 липня 2021 року, право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 254, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав 40890141 від 04 березня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 8, 9).

Згідно довідки ВК Чигиринської міської ради № 3884/01-03-07/2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено повністю.

Шлюб, зареєстрований 26 серпня 1995 року Рацівською сільською Радою народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, актовий запис № 17, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишино прізвище « ОСОБА_6 » (а. с. 18-20).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених ст. 150 ЦПК України, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Частиною 5 ст. 153 ЦПК України визначено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та повинні бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Натомість, колегія суддів звертає увагу, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби - обмеженні права користування майном.

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном, здійсненні опечатування або вилученні його у боржника та переданні на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

За викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що заходи забезпечення позову, які заявлені ОСОБА_1 , та викладені у заяві про забезпечення позову, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у випадку задоволення позову про визнання права власності, а також є найбільш обтяжливими із усіх інших можливих заходів забезпечення позову.

Також колегія суддів звертає увагу, що докази на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, зокрема договір купівлі продажу спірного майна, судове рішення про розірвання шлюбу між сторонами, інформаційна довідка з реєстру речових прав на нерухоме майно, а також довідка про місце реєстрації заявника у спірній квартирі не є достатніми та допустимими доказами, які б свідчили про вчинення відповідачкою дій, спрямованих на потенційну можливість ухилення її в майбутньому від виконання судового рішення у випадку задоволення вимог позивача за вказаним позовом.

Крім того, заява про забезпечення позову подана без наведення відповідного обґрунтування яке було б достатнім для її задоволення.

За таких обставин судова колегія констатує, що місцевий суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості відмови в забезпеченні позову не узгоджуються з вимогами наведених правових норм, не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять обставин, які б свідчили про порушення місцевим судом вимог закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року, без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд ,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак