Ухвала

11 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 335/11743/19

провадження № 61-12064св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський»,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський»), про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

19 листопада 2019 та 11 грудня 2019 на адресу суду від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О. Ю. надійшли клопотання про закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року провадження у цій справі закрито.

Суд першої інстанції виходив з того, що правовими підставами для стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України є порушенням відповідачем зобов`язань щодо відшкодування коштів за вкладом. Тобто, майнові вимоги позивача про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені за прострочення грошового зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування за договором вкладу, звернені позивачем до відповідача, стосуються правомірності його дій, пов`язаних із виплатою позивачу відшкодування за вкладом, а не банку-боржника, що ліквідується. З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав, що спір у цій справі пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, суд першої інстанції посилався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №761/11256/17 (провадження № 61-31354сво18).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційний дійшов висновку, що позивач визначила відповідачем Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як самостійний суб`єкт, а не як особу, що виступає від імені банку-боржника, який знаходиться в процесі ліквідації. Вимоги, пред`явлені до Фонду, базуються на несвоєчасному виконанні останнім частини грошового зобов`язання, яке розраховане від дати звернення позивачем із заявою про виплату суми вкладу до фактичної виплати недоплаченої суми вкладу (з 12 вересня 2016 року до 18 квітня 2019 року),

а саме вимоги про стягнення: пені у сумі 10 913,71 грн; 3 % річних у сумі 3 125,74 грн та інфляційних втрат у сумі 15 524,83 грн відповідно до статті 625 ЦК України.

При цьому, правовими підставами для стягнення вказаних сум позивач зазначила несвоєчасну виплату Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договором вкладу в неплатоспроможному банку. Але вимог про будь-які неправомірні дії чи рішення Фонду, які б мали ознаки публічно-правового спору, позивач у цьому позові не заявляла, оскільки всі спори щодо бездіяльності/дій Фонду на цей час вже вирішені в порядку адміністративного судочинства. Не заявлено нею і про будь-які належні за договором вкладу виплати, які б вкладались у межі гарантованого Фондом відшкодування.

Вимоги позивача стосуються покладення на Фонд відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, за несвоєчасне виконання частини грошового зобов`язання, яке на теперішній час вже виконано, а також у вигляді пені.

Апеляційний суд також посилався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 761/44056/17 (провадження № 14-571цс19).

У вересні 2020 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував факт здійснення з 23 травня 2016 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб заходів щодо виведення неплатоспроможного банку- ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку відповідно до порядку, визначеного Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками/кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Фонд гарантування вкладів юридичних осіб є особою публічного права і відповідно до статті 19 Конституції України він має діяти виключно в межах повноважень, встановлених чинним законодавством, і за відсутності правових підстав не має права вчиняти будь-які дії, що не передбачені законом, або вчиняти їх передчасно (безпідставно).

Цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними у регулюванні спірних правовідносин і відповідно до норм цього Закону Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб. Тому вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності його дій, пов`язаних із виплатою вкладнику відшкодування за вкладами.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року. Після скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду ухвалено рішенняОрджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від

14 вересня 2020 року у цій справі, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Скасування Верховним Судом постанови Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, фактично проміжного судового рішення у справі, на підставі якого лише було продовжено розгляд справи по суті у суді першої інстанції, призведе до юридичної невизначеності. Оскаржена постанова апеляційного суду жодним чином не впливає на чинність рішення суду першої інстанції по суті спору.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вправі оскаржити рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 вересня 2020 року у встановленому законодавством порядку. Проте, це рішення не можна піддавати сумніву у зв`язку з ймовірним скасуванням фактично проміжної постанови Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, якою вирішено питання підсудності цієї справи.

Позивач зазначає, що, враховуючи пред`явлені у цій справі позовні вимоги та правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від

12 травня 2020 року у справі № 761/44056/17, постанова Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2020 року є законною та обґрунтованою.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 09 червня 2021 року справу повернено на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що касаційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Під час підготовки справи до касаційного розгляду з`ясовано, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року провадження у цій справі закрито.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у справі скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Після направлення справи апеляційним судом для продовження розгляду до суду першої інстанції ухвалено рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 вересня 2020 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Предметом касаційного оскарження є постанова Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, якою скасовано ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у справі.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, з урахуванням завдань цивільного судочинства та оскільки станом на день надходження справи до Верховного Суду справа за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат розглянута та вирішена судом по суті, оскарження фактично проміжного судового рішення у справі, а саме постанови Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, якою скасовано ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, є неефективним способом захисту прав та інтересів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

За таких обставин касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осібна постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року підлягає закриттю.

Керуючись статтями 2, 3, 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осібна постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року у справі № 335/11743/19 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. М. Русинчук

Судді:Н. О. Антоненко

І. О. Дундар Є. В. Краснощоков М. Ю. Тітов