Єдиний унікальний номер справи 489/2114/19
Провадження №22-ц/812/1603/21 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 серпня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

його представника адвоката Луговенко К.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 28 серпня 2020 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Коваленка І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и л а:

12 квітня 2019 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_3 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

У травні 1970 року позивач разом з чоловіком приватизувала квартиру АДРЕСА_1 , яка стала об`єктом їх спільної власності.

З того часу вона була в ній зареєстрована та постійно проживала.

Після смерті чоловіка, вона, в установленому законом порядку прийняла в спадщину і його частку квартири, залишившись проживати за вказаною адресою.

Крім того, їй на праві приватної власності належав житловий будинок та земельна ділянки, площею 768 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ,

При зверненні до органів соціального забезпечення для оформлення субсидії на оплату комунальних послуг їй стало відомо, що з травня 2017 року вказана квартира вже не перебуває у її власності, оскільки вона її подарувала відповідачу, який є її онуком.

Крім того, подарувала ще й вказаний житловий будинок і земельну ділянку.

При цьому зазначала, що, дійсно, з 2017 року потребувала стороннього догляду у зв`язку з хворобою, забезпечені їжею, ліками, в оплаті комунальних послуг й утриманні будинку і квартири в належному стані, яку ОСОБА_3 , відповідач по справі, погодився надати в обмін на те, що все належне їй нерухоме майно відійде йому після її смерті, а до того часу воно буде у її власності і повному користуванні.

Укладаючи зазначені договори, позивач була впевнена, що угода передбачає зобов`язання відповідача утримувати і доглядати її, і лише при належному виконанні ним, взятих на себе обов`язків, після її смерті він отримає все це майно у свою власність.

Оскільки на момент укладення договорів дарування вона вже була похилого віку, мала безпорадний і розгублений стан, в якому позивач перебувала внаслідок хвороби її єдиної доньки, вона не усвідомлювала, які саме договори підписувала у нотаріуса і що станеться, якщо відповідач забажає фактично отримати своє майно у власність або розпорядитись ним на свій розсуд.

Вважає, що внаслідок недобросовісних дій відповідача, вона суттєво помилялася щодо правової природи правочинів, вважаючи, що сторони уклали не договори дарування, а договори довічного утримання, які вона і бажала укласти.

Посилаючись на те, що укладені договори є вкрай невигідними для позивача і не відповідали її внутрішній волі та життєвим обставинам, просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , та договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 768 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т. 19.05.2017 та зареєстрований за №1323.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, площею 768 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т. 19.05.2017 та зареєстрований за №1324.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2020 року скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру, житловий будинок та земельну ділянку.

Ухвалою того ж суду від 09 липня 2021 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з таким заочним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд І інстанції виходив з того, що під час укладання оспорюваних договорів, волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач при укладенні договору дарування спірного майна мала на меті вчинення договору довічного утримання, тобто відбулася помилка щодо природи правочину, яка має істотне значення, оскільки укладаючи договір дарування, ОСОБА_1 , яка є особою похилого віку, фактично позбавила себе права власності на житло, а іншого житла в неї немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у повній мірі погоджується з встановленими судом І інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене у повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з матеріалів справи і це ж встановлено судом І інстанції, ОСОБА_3 є онуком позивача. Їй, на праві власності належала квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27 січня 1994 року, виданим Службою приватизації житлового фонду тресту «Миколаївоблагробуд» згідно з розпорядженням від 25.01.1994 №32, та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 лютого 1997 року, посвідченим Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою за реєстровим №6-473 (а.с. 31-32, 34).

Згідно договору дарування квартири від 19 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївського округу Ягужинською К.Т., ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві власності вищевказану квартиру (а.с. 29-30).

Крім того, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Миколаївської області Матвєєвою І.М. 29 жовтня 2003 року за реєстровим №1656, позивач також подарувала ОСОБА_3 належний їй житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №045685, виданого Миколаївською міською радою 15.04.2004 та зареєстрованого за №573, та земельну ділянку за вказаною адресою (а.с. 58-61).

В суді першої інстанція та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, позивач пояснила, що до неї звернувся її онук ОСОБА_3 та запропонував її доглядати, умовив переписати на себе все її нерухоме майно, про що вона не усвідомлювала при оформленні договорів та після оформлення договорів жодної допомоги їй не надавав.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Приписами ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Укладаючи оспорюваний договір позивач сподівалась отримати від відповідача допомогу та догляд, яку потребувала за станом здоров`я у зв`язку із своїм похилим віком, ій 8виповнялося 82 роки.

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є пенсіонером за віком з 18 лютого 1991 року,знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Інгульське об`єднання управління ПФУ м. Миколаєва і отримує відповідну пенсію (а.с.7).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи дотримався вимог ст. 212 ЦПК України, дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, судом належним чином досліджено всі обставини справи,

Судом першої інстанції враховано, що позивач, є людиною похилого віку, стан здоров`я якої погіршується, а тому, потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Підписуючи оспорюваний правочин, позивач не мала наміру позбавити себе права власності на квартиру, житловий будинок та земельну ділянку.

А погодилася на передачу вказаного майна онуку, лише за умови довічного утримання та догляду за нею. Укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 помилялася щодо правової природи такого правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та ОСОБА_3 , який обіцяв її доглядати та утримувати.

Враховуючи вказане, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договорів дарування.

Приймаючи до уваги, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, в якому вона зареєстрована та проживає, фактичної передачі квартири не було та враховуючи похилий вік, стан здоров`я на час укладення оспорюваного договору, потреби в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, колегія суддів приходить до висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, позивач помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, оскільки позивач діяла під впливом помилки.

Твердження відповідача проте, що позивач розуміла, що укладає договір дарування спірної квартири, до того ж в договорі зазначено, що вона має право там бути зареєстрованою та проживати безстроково, саме по собі не позбавляє її права на житло, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на його думку спростовують факт перебування позивача під час укладення договорів дарування під впливом помилки щодо правової природи правочинів та щодо наявності у неї наміру укласти саме договір довічного утримання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статей 77, 78 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.

За встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що позивачем позовні вимоги щодо визнання договорів дарування недійсними з тих підстав, що він вчинений в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення, є доведеними. Обставини, щодо яких помилилася позивач, які існували саме на момент вчинення правочину, є встановленими.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від28 серпня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В.Серебрякова

________________________________________

Повний текст постанови складено 06 вересня 2021 року.