Справа № 345/430/21
Провадження № 22-ц/4808/1206/21
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Сухарник І.І. 19 травня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 06 травня 2011 року між сторонами шляхом підписання заяви-анкети було укладено договір надання банківських послуг. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Банком відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшено до 29 000,00 грн, що зазначено у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Банк виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі, натомість ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала. Відповідно станом на 27 грудня 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 14 025,52 грн, яка складається з 12 348,27 грн за простроченим тілом кредиту та 1677,25 грн за простроченими відсотками. За наведених обставин банк просив задовольнити позов.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 19 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 06 травня 2011 року у розмірі 12 348,27 грн.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Скарга мотивована тим, що судом помилково зазначено про укладення між сторонами договору на підставі статті 634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до його умов. Вважає, що Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору.

Суд не звернув увагу, що відповідно до розрахунку заборгованості та виписках по картковому рахунку банк за користування кредитними коштами нараховував їй відсотки та пеню за порушення строків виконання зобов`язання. Натомість у підписаній анкеті-заяві вона не погоджувала відсоткову ставку, штрафні санкції, страхові виплати тощо. Відповідно до виписки із карткового рахунку, який підтверджує обсяг фактично отриманої позичальником суми кредиту, позивачем здійснювалось автоматичне списання простроченої заборгованості, відсотків та пені. Разом з тим, не погоджені сторонами складові кредитного договору не можуть враховуватись до тіла кредиту.

Відповідно до здійснених нею розрахунків за період з 03 квітня 2007 року по 01 грудня 2020 року використано 108 336,38 грн кредитних коштів на придбання товарів, послуг, та зняття готівки, а погашено - 111 334,62 грн. Відтак, ОСОБА_1 вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки повністю виплатила заборгованість за тілом кредиту.

З огляду на вищенаведені обставини, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

АТ КБ «ПриватБанк» правом на подання відзиву не скористався.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для стягнення з відповідача отриманого та непогашеного тіла кредиту. Натомість в анкеті-заяві позичальника відсутні умови договору щодо процентної ставки за користування кредитом. При цьому долучені банком до позовної заяви Тарифи банку, а також Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Не підтверджує обумовлення сторонами конкретної відсоткової ставки за користування кредитними коштами і паспорт споживчого кредитування, оскільки такий містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскаржуване рішення не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 06 травня 2011 року ОСОБА_1 шляхом підписання анкети- заяви уклала з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір б/н, за умовами якого отримала кредит на платіжну картку.У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 14).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на Тарифи банку і Умови та правила надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 18-43). Також покликався на те, що в анкеті-заяві відображено, що відповідач погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що свідчить про укладення договору приєднання. До позовної заяви долучено витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг, які позичальником не підписані.

На підтвердження погоджених стронами умов кредитного договору позивачем також долучено паспорт споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 08 травня 2020 року, що містить умови щодо кредитування кредитного продукту картка «Універсальна», картка «Універсальна Голд», картка «Platinum», картка МС «World Black Edition», картка «Visa Signature», картка «MC World Elite», картка «Visa Infinite» (а.с. 15-17).

Встановлено, що відповідачці першу кредитну картку у Приватбанку № НОМЕР_1 видано 16 березня 2007 року з невстановленим кредитним лімітом. В подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався та 17 лютого 2018 року становив 29 000,00 грн. Як вбачається з довідки, долученої до позовної заяви, з часу укладення договору позичальником використовувалось декілька платіжних карток, строк дії останньої кінець жовтня 2023 року (а.с. 12,13).

Випискою по рахунку підтверджується використання ОСОБА_1 кредитних коштів АТ КБ «ПриватБанк», здійснення банківських операцій, поповнення карток тощо (а.с. 53-60).

Згідно наданого банком розрахунку загальна сума заборгованості відповідачки за кредитним договором станом на 27 грудня 2020 року складала 14 025,52 грн. З яких: 12 348,27 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1677,25 грн за простроченими відсотками (а.с. 5-11).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою цієї статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Статтею 634 цього Кодексу договором приєднання визначено договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як передбачено нормами статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, що склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

В силу статті 1049 цього кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом правильно з`ясовано, що в анкеті-заяві позичальника №б/н від 06 травня 2011 року не встановлена процентна ставка. Не містять матеріали справи й належних доказів повідомлення відповідача про її розмір та зміну шляхом збільшення.

Укладений між сторонами кредитний договір складається із анкети- заяви позичальника, яка містить його анкетні дані та контактну інформацію. При цьому в ній відсутні дані щодо встановлення розміру процентів, неустойки тощо.

Натомість надані Банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підтверджують погодження сторонами умов кредитування, оскільки не підписані позичальником і не є складовими кредитного договору.

Відтак, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року ( справа №342/180/17).

Суд обґрунтовано прийшов висновку, що паспорт споживчого кредиту, підписаний ОСОБА_1 08 травня 2020 року, не може свідчити про погодження всіх істотних умов договору, оскільки містить інформацію щодо декількох кредитних карток. Натомість позивачем не надано відомостей щодо типу використовуваної відповідачкою картки.

Згідно зі частиною 2 статті 9 Закону «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

З огляду на ці приписи паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).

Більше того, паспорт споживчого кредитування підписано 08 травня 2020 року, тобто через 9 років після укладення кредитного договору.

Отже, за таких обставин, не можна вважати, що між сторонами узгоджені наведені вище умови кредитного договору, чого вимагає положення статей 3, 627 ЦК України.

Разом з тим, АТ «КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наданого банком розрахунку фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 12 348,27 грн в добровільному порядку позивачу не повернуті.

Проте, такий висновок не відповідає дійсним обставинам справи з огляду на таке.

Встановлено, що з внесених відповідачкою коштів банком зараховано на погашення заборгованості за тілом кредиту 48 515, 34 грн (43 546,34 + 4969,00), за простроченим тілом кредиту 2 772,41 грн (156,76 + 2615,65), 50 грн - пені, 87,77 грн на погашення заборгованості по нарахованих відсотках, 2418,32 грн на погашення заборгованості по прострочених відсотках. За рахунок тіла кредиту також проводилося погашення відсотків на загальну суму 20 021,39 грн, тоді як даних щодо визнання ОСОБА_1 цих умов, прийняття їх та виконання матеріали справи не містять.

Між сторонами не узгоджувалися умови договору щодо розміру процентів за користування кредитом, строки їх сплати, а також відповідальність позичальника за неналежне виконання зобов`язань у вигляді пені, штрафів та інші витрати кредитора.

Враховуючи вищенаведене, належить дійти висновку, що станом на 27 грудня 2020 року заборгованість відповідачки перед банком за простроченим тілом кредиту відсутня, оскільки розмір погашених відсотків та пені перевищує прострочене тіло кредиту, нараховане банком в розмірі 12 348,27 грн. Вказане також підтверджується випискою про рух коштів клієнта.

Доказів того, що сума отриманих кредитних коштів (тіло кредиту) є більшою за фактично сплачені позичальником в рахунок погашення заборгованості позивачем, в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, надано не було.

Активне користування відповідачкою кредитною карткою саме по собі, без наявності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, не є достатньою підставою для стягнення нарахованої банком заборгованості.

Таким чином, враховуючи необхідність виконання позичальником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, встановивши, що ОСОБА_1 повернула банку більше, ніж витратила кредитних коштів та не має фактичної заборгованості за тілом кредиту, колегія приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, чим допустив неповне з`ясування обставин справи.

Таким чином, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального та процесуального права відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відповідно розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 268,374, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 19 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимогакціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та розподілу судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 06 травня 2011 у розмірі 12 348, 27 гривень відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови виготовлено 07 вересня 2021 року