РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року

Волноваський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Мохова Є.І.

при секретарі - Лавріненко А.О.

представника позивача Суслова О.В.

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 до ПП «Макогон Л.І.» ( ОСОБА_1 ) про стягнення недоплаченої заробітної плати за відпрацьований час понад норми, встановлені ст.. 50 КЗпП України,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПП «Макогон Л.І.» ( ОСОБА_1 ) про стягнення недоплаченої заробітної плати за відпрацьований час понад норми, встановлені ст.. 50 КЗпП України.

В обґрунтування позову зазначено, що з 01.08.2011 року по 30.10.2015 року між позивачем та відповідачем мали місце трудові правовідносини, на підставі трудового договору № 1.

06.05.2015 року відповідачка звинуватила її у нестачі грошових коштів у сумі 26 000,00 грн., зажадала визнання боргу та його повернення. Позивачка не визнала свого боргу та подала заяву про розірвання трудового договору, яку відповідач відмовилася приймати до повернення боргу.

У жовтні 2015 року позивачка отримала виклик до центру зайнятості, де 30.10.2015 року їй було видано трудову книжку з записом про звільнення її з роботи на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України (за прогули), датою звільнення вказано 30.09.2015 року.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 14.11.2017 року позов ОСОБА_2 до ПП «Макогон Л.І.», третя особа - Волноваський районний центр зайнятості Донецької області, про зміну дати та формулювання причин звільнення, перерахунок та стягнення недоплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково.

Позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.. 50 КЗпП України, щодо норми робочого часу та вказує, що працювала змінами 14 календарних днів, по 13 годин кожен день що складає 182 години. Відпочивала -14 днів. Що перевищує норми робочого часу встановлені ст.. 50 КзпП України.

Також, позивачка вказує, що працювала у відповідача продавцем, тому їй було необхідно приходити на працю за 30 хвилин до початку роботи, щоб підготувати магазин до роботи, та йти з роботи через 30 хвилин після закриття магазину. Що подовжувало робочий день на 1 час.

Крім того, позивачка зазначає, що в останній свій вихідний день, щоб прийняти зміну, вона виходила до робот на 5 годин.

Також, мали випадки роботи у дні державних празників, що також підлягає оплаті у відповідності до ст.. 106 КЗпП УКраїн.

Просить стягнути з відповідача ЧП «Макогон» не виплачену грошову суму заробітної плати за роботи виконані перевищені норми ст.. 50 КЗпП України та в державну празники у розмірі 32936,74 грн., з яких: 24760,62 грн. роботи пов`язані безпосередньо з виконанням обов`язків продавця (робота за прилавком магазину), 4533,43 грн. за додатковий час роботи пов`язаної з відкриттям та закриттям магазину, 1648,85 грн. за роботи пов`язані з прийманням зміни, 1468 грн., - роботи у державні празники.

У судове засідання позивач не з`явивлася, про час та місце розгляду справи повідомлялася через представника.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, на їх задоволенні наполягав.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що вона не заперечує проти того, що відповідачка працювала у неї продавцем на підставі трудового договору від 01.08.2011 року. Розмір заробітної плати, встановленої договором, складав 960 грн., з виконанням робіт за графіком не більше 40 годин в неділю з наданням двох вихідних в неділю. Позивач фактично відпрацьовувала по 14-15 днів в місяць який має 30 днів і 16 днів коли місяць мав 31 день і останній день припадав на її зміну. Таким чином днів відпочинку було значно більше ніж передбачено законом та договором, до яких входили як додаткові (подвійні)дні за роботу у святкові дні. Просила у позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що у 2011 році позивач перебувала на обліку у Волноваському районному центрі зайнятості. 01.08.2011 року центр зайнятості направив її на роботу до ПП «Макогон» , куди її було прийнято на роботу продавцем.

Того ж дня, 01.08.2011 року між сторонами було укладено трудовий договір № 1, згідно якого розмір її заробітної плати встановлено 960,00 грн.

06.05.2015 року відповідачка звинуватила її у нестачі грошових коштів у сумі 26 000,00 грн., зажадала визнання боргу та його повернення. Позивачка не визнала свого боргу та подала заяву про розірвання трудового договору, яку відповідач відмовилася приймати до повернення боргу.

У жовтні 2015 року позивачка отримала виклик до центру зайнятості, де 30.10.2015 року їй було видано трудову книжку з записом про звільнення її з роботи на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України (за прогули), датою звільнення вказано 30.09.2015 року.

Згідно рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14.11.2017 року позов ОСОБА_2 до ПП «Макогон Л.І.», третя особа - Волноваський районний центр зайнятості Донецької області, про зміну дати та формулювання причин звільнення, перерахунок та стягнення недоплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково.. (а.с.12-18)

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обгрунтовуючи доводи позовної заяви позивач ОСОБА_2 вказувала, що роботодавець встановила на свій розсуд режим роботи відповідно до графіку по 14 днів, з 07.00 до 20.00 год., чим порушив нормальну тривалість робочого часу, передбачену КЗпП України. У зв`язку із цим роботодавець не здійснив у визначений законом спосіб та порядок оплати відпрацьованих нею годин понад встановлену графіком норму робочого часу, які позивачка вважає надурочними роботами.

Відповідно до ст.. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Копія протокол допиту свідка, на який посилається позивач та її представник не входить до переліку документів, які суд може вважати безспірними. Крім того, вказана копія протоколу отримана позивачем із неофіційних джерел, без належного оформлення.

Відповідно до ст.. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

На заперечення вказаних обставин в матеріалах справи міститься графік роботи наданий відповідачем.

Представник позивача, проти вказаного графіку роботи заперечував, однак доказів, які б спростовували його, суду не надав.

Насамперед, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вказували, що магазин працював відповідно графіку з 7-00 по 17-00 годину, за ініціативою колективу та за згодою роботодавця, з ціллю не проведення повної інветарізації товару, правці працюють по14-15 днів в місяць який має 30 днів і 16 днів коли місяць мав 31 день, з послідуючим відпочинком 14 -16 днів, замість 5 робочих днів та двох вихідних, як передбачено графіком виходів. Крім того, свідки зазначали, що відкриття магазину проводиться у початок його роботи, що зв`язано з встановленою охоронною сигналізацією, та на її відключення витрачається декілька хвилин.

Оцінюючи докази, що містяться в матеріалах справи, суд виходить з наступного.

Режим робочого часу - це регламентований законом або угодою сторін трудового договору на підставі закону розподіл робочого часу протягом відповідного календарного періоду (дня, тижня, місяця, року). Режим робочого часу охоплює початок і закінчення робочого дня, перерви в роботі, змінність протягом дня, тип робочого тижня, облік робочого часу тощо. Режим робочого часу може бути звичайний і спеціальний внутрізмінний, тижневий, річний, з постійними і змінними вихідними днями тощо.

Зміни в організації виробництва і праці, зокрема, зміни в режимі роботи, відносяться до істотних умов праці.

Відповідно до частини 3 статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

При зміні істотних умов праці власник повинен дотримуватися встановленого порядку. Правовим документом про таку зміну є наказ про зміну істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Працівники, істотні умови праці яких у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці підлягають зміні, персонально попереджаються про дату таких змін (не пізніше ніж за два місяця до змін).

Попередження - це письмова пропозиція працівникові продовжити роботу після того, як власник з дотриманням установленого законодавством двомісячного строку змінить істотні умови праці або ж відмовиться від неї. Двомісячний строк попередження передбачено для того, щоб працівник міг знайти собі іншу роботу, якщо його не влаштовує зміна істотних умов праці.

Працівник, що відмовився продовжувати роботу у зв`язку зі змінами істотних умов праці, підлягає звільненню на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, до його трудової книжки вноситься відповідний запис.

В матеріалах справи відсутні докази обставин попередження за два місяця ОСОБА_2 про істотні умови праці, зокрема, в частині зміни режиму роботи, що є порушенням частини 3 статті 32 КЗпП України.

Разом з тим, суд вважає, що дане порушення норм трудового законодавства не має істотного значення для вирішення справи, оскільки після зміни режиму роботи позивач своїми діями фактично погодилась з істотними змінами і продовжувала працювати. В протилежному випадку ОСОБА_2 могла відмовитися продовжувати роботу у зв`язку зі змінами істотних умов праці і звільнитися на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, чого зроблено не було.

В своїй позовній заяві ОСОБА_2 посилалася на те, що зміна режиму роботи призвела до збільшення нормативу тривалості робочого часу, внаслідок чого нею були відпрацьовані понадурочні години, які повинні оплачуватися в подвійному розмірі.

У цьому випадку суд вважає, що відповідачем не була порушена тривалість робочого часу.

За правилом статті 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 62 КЗпП України надурочні роботи, як правило, не допускаються.

Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61 КЗпП України).

Облік робочого часу здійснюється роботодавцем.

Як встановлено в суді, що для обліку робочого часу робітників ПП «Макогон» запроваджено підсумований облік робочого часу.

Статтею 58 КЗпП України встановлено, що при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності.

За правилом статті 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51 КЗпП України).

Отже, при підсумованому обліку робочого часу робота працівників регулюється графіками роботи (змінності), які розробляються роботодавцем і погоджуються з виборним органом первинної профспілкової організації, а в разі його відсутності можуть бути передбачені в колективному договорі. Графіки роботи (змінності) розробляються таким чином, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин, передбаченого статтями 50 та 51 КЗпП України.

При цьому, час, відпрацьований понад нормальну тривалість робочого часу, тобто в надурочний час, визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом роботи згідно табелю обліку робочого часу та нормою тривалості робочого часу за обліковий період.

Пунктом 12 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 квітня 2006 року № 138 (далі - Методичні рекомендації), визначено, що підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду. Норма робочого часу за обліковий період визначається за календарем з розрахунку шестиденного робочого тижня, семигодинного робочого дня (чи відповідного скороченого робочого дня) з урахуванням скороченого робочого часу напередодні вихідних днів - до 5 годин і напередодні святкових і неробочих днів - на 1 годину.

Відповідно до п. 10 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.04.2006 року №138 при підсумованому обліку робочого часу, час відпрацьований понад норму тривалості робочого часу за обліковий період вважається надурочним.

Відповідно до графіку роботи наданого відповідачем, пояснень відповідача та свідків тривалість робочого часу працівників ПП «Макогон» становить не більше норми годин облікового періоду, затвердженим Кабінетом Міністрів в розрахункових нормах тривалості робочого часу для працівників виробництва.

Таким чином встановлено, що в магазині ПП «Макогон» запроваджено підсумковий облік робочого часу, а роботодавцем не була порушена нормативна тривалість робочого часу.

Оскільки не була порушена нормативна тривалість робочого часу, то відповідно є безпідставними вимоги позивачки ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заробітної плати за надурочний час, пов`язаний з перевищенням норми тривалості робочого часу.

В своїй позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що перед кожною зміною вона відпрацьовувала 5 години надурочних годин за рахунок свого відпочинку, внаслідок чого вони повинні були оплачуватися в подвійному розмірі.

Згідно ст. 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Мінімальна тривалість щотижневого відпочинку та мінімальна тривалість міжзмінного відпочинку визначена Кодексом законів про працю України.

Так, відповідно до статті 70 Кодексу, тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не менш як сорок дві години.

Згідно статті 59 Кодексу, тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.

В пункті 7 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу від 19.04.2006 року № 138, затверджених Міністерством праці та соціальної політики України, вказано, що при підсумованому обліку робочого часу графіки роботи (змінності) мають розроблятися таким чином, щоб тривалість перерви в роботі між змінами була не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи перерву на обід) (частина перша ст.59 КЗпП), тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не меншою, як сорок дві години (ст.70 КЗпП). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється (частина друга ст. 59 КЗпП).

Таким чином, законодавством чітко визначено вимоги щодо організації відпочинку працівників. При цьому, законодавство не передбачає для роботодавців підстав, за якими можна уникнути дотримання вищевказаних норм, а відтак дотримання статей 59 і 70 є обов`язковим.

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (справа №400/296/19, провадження №К/9901/23156/19) зазначено, що використання підсумованого обліку робочого часу не звільняє роботодавця від дотримання вимог статей 59 і 70 КЗпП України.

Мінімальний час відпочинку встановлюється законом і може бути збільшений, але не зменшений, саме у цьому і полягає конституційне право громадян на відпочинок.

Судом встановлено, що при складенні графіку роботи, роботодавець врахував вимоги вищевказаних статей чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала 14 - 16 днів та відпочивала 14 16 днів, що перевищує норми відпочинку передбачені законодавством.

Вимогу позивача компенсації роботи у дні на які випадали державні празники, суд вважає безпідставною виходячи з наступного

Статтею 73 КЗпП України передбачено, що робота у зазначені дні компенсується відповідно до статті 107 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 107 КЗпП України, на бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Тому суд вважає, що графік роботи працівників магазину, що належить відповідачу ПП «Макогон», узгоджений колективом з роботодавцем, мав у своїй складовій надавати робітникам компенсацію за роботу у державні празники у вигляді додаткового вихідного дня.

Таким чином, суд вважає, що роботодавець ПП «Макогон» не порушувала конституційне та трудове право позивача на відпочинок, а позивач не надала суду доказів, якіб спростовували даний висновок

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати за відпрацьований час понад норми, встановлені ст.. 50 КЗпП України, є безпідставними і в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до рішення Проніна проти України № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 89, 263, 265, 280, 285, 289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 до ПП «Макогон Л.І.» ( ОСОБА_1 ) про стягнення недоплаченої заробітної плати за відпрацьований час понад норми, встановлені ст.. 50 КЗпП України, - відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 03.09.2021

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Донецького апеляційного суду через Волноваський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Є.І.Мохов