Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3521/20
Провадження № 2/332/383/21
Рішення

Іменем України

01 вересня 2021 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Яцуна О.С.,

за участю секретаря: Мусаєва Р.Д.,

представника позивача: Соломонової А.А. ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Запорізького міського центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

Встановив:

21.12.2020 Запорізький міський центр зайнятостізвернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, у якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 20 679, 20 грн та судові витрати у сумі 2102,00 грн.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15.04.2020 відповідач звернувся до Запорізького міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного та заявою про призначення виплати допомоги по безробіттю, заповнені власноруч. Наказом Запорізького міського центру зайнятості від 16.04.2020 № НТ200416 йому призначено допомогу по безробіттю як застрахованій особі з 15.04.2020 по 09.04.2021.

15.07.2020 до Запорізького міського центру зайнятості надійшли результати обміну інформацією між Державною службою зайнятості України та Пенсійним фондом України, відповідно до яких ОСОБА_3 звільнений з останнього місця роботи 15.04.2020.

21.07.2020 за результатами розслідування страхового випадку будо складено акт розслідування, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_3 мав трудові відносини з ТОВ «Феррокс» у період з 09.07.2019 по 15.04.2020, тобто на дату звернення до служби зайнятості відносився до категорії зайнятого населення та не мав права на отримання статусу безробітного та допомоги по безробіттю.

Позивач зазначає, що оскільки ОСОБА_3 , зазначив у заяві про надання статусу безробітного невірну дату припинення трудових відносин з ТОВ «Феррокс», а саме 14.04.2020, замість 15.04.2020, він незаконно отримав статус безробітного та зобов`язаний повернути виплачену допомогу по безробіттю за період з 15.04.2020 по 01.07.2020 у розмірі 20 679,20 грн.

Ухвалою суду від 09.02.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

30.03.2021 до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що при заповненні заяви про надання статусу безробітного ОСОБА_3 випадково, без будь-якого умислу, зробив описку в тому, що вказав останнім днем трудових відносин з ТОВ «Феррокс» 14.04.2020 замість 15.04.2020, адже останнім робочим днем на підприємстві було саме 14.04.2020, а 15.04.2020 він фактично вже не працював. Вважає, що статус безробітного відповідачем було отримано законно, так як протягом усього часу отримання допомоги по безробіттю він не працював, а помилка в даті звернення в один день не може стати підставою для того, щоб на весь період отримання допомоги по безробіттю вважати відповідача зайнятою особою. Крім того, 14.04.2020 навіть не охоплений періодом надання допомоги по безробіттю, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

04.04.2021 до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача на позовну заяву, зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує свої позовні вимоги та зазначає, що оскільки ОСОБА_3 15.04.2020 ще був працевлаштований, а сам факт зайнятості особи є підставою для відмови у наданні статусу безробітного, тому статус безробітного останній отримав незаконно.

У судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.04.2020 ОСОБА_3 звернувся до Запорізького міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного та заявою про призначення виплати допомоги по безробіттю (а.с. 15-16).

Зі змісту персональної картки відповідача № 00144 вбачається, що датою припинення останнього виду зайнятості є 14.04.2020, дата надання статусу безробітного - 15.04.2020 (а.с. 14).

З Витягу із наказів про прийняті рішення по ОСОБА_3 від 17.07.2020 вбачається, що наказом № НТ200415 від 15.04.2020 відповідачу надано статус безробітного з 15.04.2020 року, наказом № НТ1200416 від 16.04.2020 відповідачу призначено допомогу по безробіттю з 15.04.2020 по 09.04.2021. Наказом № НТ200416 від 16.04.2020 відповідачу розпочато виплату допомоги по безробіттю з 15.04.2020. Наказом № НТ200716 від 16.07.2020 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з припиненням реєстрації безробітного відповідно до п. 1 с.т 45 Закону України «Про зайнятість населення», п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», п.п. 1, 2 п. 30 Порядку від 19.09.2018 № 792 у зв`язку з встановленням факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення відповідно до п.п. 8 п. 1 ст. 45 ЗУпЗН, п.п. 8 п. 1 ст. 31 ЗУпЗДССВБ та п.п. 2 п. 1 частини V Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності. Наказом № НТ200716 від 16.07.2020 припинено реєстрацію безробітного у зв`язку з встановленням факту подання зареєстрованим безробітним недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації відповідно до абзацу 18 п.п. 1 п. 30 Порядку (а.с. 19).

Відповідно до акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» № 196/04-10 від 21.07.2020, розслідуванням було встановлено, що при реєстрації в службі зайнятості 15.04.2020 ОСОБА_3 надав інформацію, відповідно до якої він мав трудові відносини з ТОВ «Феррокс» у період з 09.07.2019 по 14.04.2020 та звільнений за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. При проведенні звірки з даними Пенсійного фонду України про періоди зайнятості особи виявлено, що дата звільнення ОСОБА_3 з ТОВ «Феррокс» - 15.04.2020. На підставі наданих роботодавцем первинних документів кадрового обліку з`ясовано, що ОСОБА_3 мав трудові відносини з ТОВ «Феррокс» у період з 09.07.2019 по 15.04.2020 та звільнений за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Комісія дійшла до висновку, що ОСОБА_3 мав трудові відносини з ТОВ «Феррокс» у період з 09.07.2019 по 15.05.2020 та звільнений за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. У графі «пояснення роботодавця» зазначено, що з Наказу № 78л № 000000507 від 15.04.2020 звільнено 15.04.2020 за КЗпП п. 1 ст. 36. При цьому, відсутня графа «пояснення безробітного», відповідно, жодної відмітки не міститься (а.с. 18).

Відповідно до довідки ОСОБА_3 нараховано та перераховано до банку допомогу по безробіттю з 15.04.2020 по 01.07.2020 у розмірі 20 679,20 грн. (а.с. 22).

20.07.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією № 4055/07-05 щодо відшкодування коштів матеріального забезпечення (а.с. 21).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення»: безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи; зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно; зареєстрований безробітний - особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи.

За змістом ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення», до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.

Згідно ст. 9 Закону України «Про зайнятість населення», кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом, зокрема, участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Згідно ст.ст. 44, 45 Закону України «Про зайнятість населення», зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону. Зареєстровані безробітні зобов`язані, зокрема, інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у ч. 1 ст. 45 цього Закону. Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: 1) зайнятості особи; 9) встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).

Відповідно до положень ст.ст. 31, 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі: 1) працевлаштування безробітного. Застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Статтями 76-81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Здійснивши оцінку наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Пунктом 5 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України № 60/62 від 13.02.2009, Постановою правління Пенсійного фонду України № 7-1 від 13.02.2009, передбачено, що у разі встановлення недостовірності даних, на підставі яких особі надано статус безробітної та право на виплату матеріального забезпечення, особа ознайомлюється з актом, про що засвідчує власним підписом.

У разі відмови особи підписати акт про це робиться відповідна відмітка спеціалістом центру зайнятості.

Натомість зі змісту акту № 196/04-10 від 21.07.2020 вбачається, що відповідача з цим актом не ознайомлювали, графа «пояснення безробітного» не містить жодних відміток.

Отже, позивач, здійснюючи розслідування обґрунтованості виплат матеріального забезпечення та не визнавши за необхідне в даному випадку зажадати пояснень самого безробітного, не встановив дійсних обставин, які мали істотне значення для вірного висновку про те чи дійсно відповідач навмисно зазначив невірну дату звільнення.

Із відзиву на позовну заяву та із пояснень, що були надані представником відповідача, вбачається, що ОСОБА_3 , заповнюючи заяву самостійно, припустився помилки, а саме: замість 15.04.2020 зазначив дату звільнення - 14.04.2020. У зв`язку із карантинними обмеженнями, відповідачем було подано заяву через скриньку, а тому уточнити у працівників центру як правильно заповнювати заяву він не мав змоги. Позивачем не було доведено умислу в діях ОСОБА_3 .

Крім того, як було вже зазначено раніше, зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення на випадок безробіття. Позивач вказує, що на момент звернення відповідач був працевлаштований, тому він не має права на отримання матеріального забезпечення. Але з 16.04.2020 і до моменту прийняття рішення про припинення виплати допомоги по безробіттю відповідач не був працевлаштований, а тому мав право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права.

А згідно з Рішенням Конституційного Суду України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) абз. 8 п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про міліцію» № 17-рп/2010 від 29.06.2010 одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає , зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Звертаючись із зазначеним позовом, позивач просив стягнути суму матеріального забезпечення на випадок безробіття за весь період з 15.04.2020 по 09.04.2021, хоча помилка при заповненні документів відповідачем стосувалася лише щодо одного дня, а тому такі вимоги явно не відповідають принципу справедливості та співмірності.

З урахуванням того, що в судовому засіданні не було доведено саме умисного невиконання ОСОБА_3 своїх обов`язків або зловживання своїми обов`язками, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення виплаченого матеріального забезпечення по безробіттю.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позовні вимоги Запорізького міського центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення коштів - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено 06 вересня 2021 року.

Суддя О.С. Яцун