ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/621/21
Провадження №2/477/570/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

06 серпня 2021 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді - Семенової Л.М.,

при секретарі судових засідань Дячок Л.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики шляхом звернення стягнення на майно боржника, визначеного у договорі позики

ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 , підписана його представником ОСОБА_1 , про стягнення на користь позивача з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики №2 від 05.04.2015 року у розмірі 25000 доларів США, що еквівалентно 695810 грн.00 коп., а саме звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики шляхом визнання права власності за ОСОБА_2 на майно, визначене у договорі:

- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належні до нього господарські та побутові будівлі та споруди, з правом реєстрації права власності на майно у відповідних органах;

- земельну ділянку з кадастровим номером :01:020:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з правом реєстрації права власності на майно у відповідних органах;

- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, з правом реєстрації права власності на майно у відповідних органах;

- земельну ділянку з кадастровим номером :05:046:0038, площею 0,0811 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з правом реєстрації права власності на майно у відповідних органах.

Також позивач просив про стягнення з відповідача судових витрат у сумі 6959,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 56000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 20.06.2011 року він надав у позику своїй матері ОСОБА_3 грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 5000 доларів США, що підтверджується розпискою, відповідно до якої відповідач зобов`язувалась повернути позику у термін до 31.12.2020 року у тій же сумі та валюті.

05.04.2015 року позивача уклав з відповідачем договір позики №2, відповідно до якого надав відповідачу позику у загальному розмірі 25000 доларів США, з яких 5000 доларів США відповідач отримала раніше, а саме 20.06.2011 року, а 20000 доларів США - 05.04.2015 року, що також підтверджується розпискою. Позику у розмірі 25000 доларів США відповідач зобов`язувалась повернути 31.12.2020 року у тій же сумі та валюті.

При цьому сторони погодили, що у разі неповернення позики у встановлений договором строк, позикодавець має право на звернення стягнення на вищезазначене нерухоме майно позичальника шляхом звернення до суду з позовною заявою.

У визначений договором строк відповідач своїх зобов`язань не виконала, в зв`язку з чим позивач звернувся з позовною заявою до суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно. 11.05.2021 року надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позову (а.с.78).

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до розписки від 20.06.2011 року позивач ОСОБА_2 надав у позику відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, які відповідач зобов`язалась повернути до 31.12.2020 року (а.с.90).

05.04.2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики №2, відповідно до якого ОСОБА_2 як позикодавець надав ОСОБА_3 як позичальнику позику в іноземній валюті у розмірі 25000 доларів США, яку позичальник зобов`язалась повернути у тій самій сумі та валюті до 31.12.2020 року (а.с.88-89).

Зазначене підтверджується розпискою позичальника від 20.06.2011 року на суму 5000 доларів США (а.с.90) та розпискою від 05.04.2015 року на суму 20000 доларів США (а.с.91).

За змістом статей 525, 526, 599 Цивільного кодексу України (далі ЦК) зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала у борг грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США, що підтверджується оригіналами боргових розписок, долучених позивачем до матеріалів справи, які зобов`язалась повернути до 31.12.2020 року, проте свій обов`язок не виконала, кошти в обумовлений строк не повернула, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 25 000 доларів США, що еквівалентно станом на 04.04.2021 року 695810,00 грн.

Стосовно вимоги позивача щодо звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, визначене у договорі позики, суд приходить до переконання, що вона не підлягає задоволенню, оскільки зазначене не передбачено ні умовами договору позики, ні законодавством.

Так, відповідно до статей 546,572 ЦК одним із видів забезпечення виконання зобов`язання поряд з неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком, правом довірчої власності є застава, в силу якої кредитор має право у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна.

Статтею 575 ЦК визначено види застав: іпотека застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодержателя, та заклад застава рухомого майна.

Відповідно до статті 589 ЦК у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно статті 590 ЦК звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі змісту п.1.6 та п.2.4 договору позики, укладеного сторонами, слідує, що у разі неповернення позики позикодавець має право на звернення стягнення на нерухоме майно позичальника, визначене у договорі, шляхом звернення до суду з позовною заявою.

Виходячи з вищезазначеного, вбачається, що відповідно до умов договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем, виконання зобов`язання за ним фактично забезпечено заставою нерухомого майна (іпотекою).

При цьому суд зазначає, що звернення стягнення шляхом визнання права власності на заставлене майно можливе за договором іпотеки, однак, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК у контексті статей 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Водночас, договір іпотеки потребує обов`язкового нотаріального посвідчення. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання (договір позики) можуть бути оформлені у вигляді одного документа, однак цей документ за формою та змістом повинен відповідати вимогам, встановленим ЗУ «Про іпотеку» та вимогам, встановленим законом для договору, який визначає основне зобов`язання. Договір, укладений сторонами, не є нотаріально посвідченим, тому не можна вважати, що виконання зобов`язання за ним забезпечено нерухомим майном позичальника.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення вимоги про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики шляхом визнання права власності за позивачем на нерухоме майно, визначене у договорі позики, судом не вбачається.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати, зокрема, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні з позовною заявою до суду, та витрати на правничу (правову) допомогу.

Стосовно витрат позивача на правничу допомогу, то відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони та підлягають розподілу разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження витрат щодо надання правничої допомоги позивачем надано договір від 02.03.2021 року, укладений між позивачем ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Вікторія Кур`ян та партнери», відповідно до якого безпосереднє представництво інтересів клієнта від імені бюро здійснює адвокат Кур`ян В.В.

Вартість послуг визначена у фіксованому розмірі та становить 56000 грн.

Оплата позивачем зазначеної суми підтверджується копіями прибуткового касового ордеру №16/04/2021 від 04.04.2021 року та квитанцією від 05.04.2021 року (а.с.44,45)

Таким чином, з відповідача належить стягнути:

- судовий збір на користь позивача у розмірі 6959,00 грн.;

- витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 56000,00 грн.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 06.06.2002 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 :

- заборгованість за договором позики №2 від 05 квітня 2015 року у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 695 810 (шістсот дев`яносто п`ять тисяч вісімсот десять) грн. 00 коп.;

- судовий збір у розмірі 6959 (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 00 коп. ;

- витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 56 000 (п`ятдесят шість тисяч) грн. 00 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.М.Семенова