ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 643/4654/19

провадження № 22-ц/818/1348/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сабельніка Б.В.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харковавід 9 листопада 2020 року у складі судді Горбунової Я.М.,

УСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору доручення на обслуговування об`єкта від 12.09.2013 з додатками, укладеного між ОСОБА_4 в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , предметом якого є доручення на обслуговування об`єкта будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний договір доручення на обслуговування об`єкта з додатками до нього безпосередньо порушує його права, хоча він не є стороною, адже зобов`язання ОСОБА_4 , пов`язані з проведенням реконструкції та обслуговуванням указаної будівлі, є спільними зобов`язаннями за Договором про спільну діяльність (просте товариство) №б/н від 11.01.2018, укладеним між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Оспорюваний договір вважає підробленим та таким, що не спрямований та не міг бути спрямований на реальне настання наслідків, порушує публічний порядок, а тому має бути визнаний судом недійсним, адже очевидно спрямований на порушення конституційного права власності ОСОБА_4 , що має наслідком також посягання на дійсність укладених ним договорів за наслідком реалізації спільних зобов`язань.

Рішенням Московського районного суду м. Харковавід 9 листопада 2020 року суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обгруновано тим, що ОСОБА_4 придбав нежитлову будівлю літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за 305000 грн, що на момент відчуження перебувала у стані, придатному для використання за призначенням. На замовлення ОСОБА_4 підрядником ТОВ «СЕНС ВД» починаючи з вересня 2013 по січень 2014 року проведена реконструкція указаної нежитлової будівлі під квартири готельного типу, кошторисна вартість якої складає 301500 грн. Здійснення вказаної реконструкції відбувалось в межах домовленості між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про що останніми укладений Договір про спільну діяльність (просте товариство) №б/н від 11.01.2018, метою якого є проведення реконструкції указаної нежитлової будівлі та подальший розподіл між «Учасниками» отриманих за наслідком вказаної реконструкції 118 квартир, у багатоповерховому житловому будинку готельного типу, що розташований у АДРЕСА_2 .

Судом установлено, що реконструкція нежитлової будівлі літ. «Б-3» здійснювалась спільними діями ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а зобов`язання, пов`язані з відповідною реконструкцією та подальшим обслуговуванням реконструйованої будівлі, є спільними зобов`язаннями вказаних осіб. ОСОБА_2 подав до суду позов, який розглядається в рамках іншого позовного провадження, згідно з яким 12.09.2013 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 03.09.2013, уклали Договір доручення на обслуговування об`єкта, за умовами якого ОСОБА_4 доручив, а ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання до 20.02.2014 виконати за комісійну плату доручення відповідача від його імені та за його рахунок організувати обслуговування об`єкта - будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке включає в себе реконструкцію приміщень під квартири готельного типу, капітальний ремонт, земляні, санітарно-технічні, електротехнічні, вентиляційні, підсобні та інші роботи, забезпечення водопостачання, водовідведення, газопостачання, електропостачання. Згідно з умовами договору доручення його ціною є комісійна плата, що становить 100000 доларів США за курсом НБУ, станом на момент здійснення фактичного платежу та вартість обслуговування об`єкта за договором, що становить еквівалент 766660 доларів США. Вартість обслуговування включає витрати на необхідні матеріали та вартість виконання робіт.

ОСОБА_2 вважав, що виконав умови договору доручення. Фактичні витрати на обслуговування об`єкта виконані повіреним за залученими ним особисто коштами еквівалентними 766660 доларам США, комісійна плата довірителя повіреному складає еквівалент 100000 доларів США, а 15% річних від невідшкодованої довірителем суми залучених повіреним грошових коштів за період їх використання з 27.09.2013 по 20.02.2014 складає еквівалент 45693 доларів США. Після реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації (17.03.2014) послуги оплачені не були, а також не були відшкодовані залучені позивачем кошти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 33809619,33 грн. Таким чином, згідно з умовами договору про спільну діяльність № б/н від 11.01.2018 зазначена сума у разі доведеності є спільним зобов`язанням ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і тому підлягає стягненню з останніх.

Суд прийшов до висновків, що: сторони Договору доручення на обслуговування об`єкта не мали волі здійснювати обслуговування будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; оспорюваний договір та складені на його виконання документи (кошторис, повідомлення, акт) підписані зі сторони ОСОБА_4 представником ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності до 03.09.2016, за межами його повноважень; ОСОБА_2 не належить до кола суб`єктів, визначених для представництва з питання укладення договорів на обслуговування, оскільки не є юридичною особою, а зміст обслуговування об`єкту, визначений сторонами договору, виходить за межі звичайного обслуговування будівель; нотаріальна форма договору доручення дотримана не була. З посиланням на висновок експертів суд уважав доведеним, що договір доручення від 12.09.2013 та похідні від нього документи фактично не укладались датою їх підписання. Підписання оспорюваного договору відбулося пізніше липня 2017 року, що свідчить про сплив дії довіреності та, як наслідок, про відсутність будь-яких повноважень у ОСОБА_3 на укладення оспорюваного договору. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що спірний договір доручення на обслуговування об`єкта від 12.09.2013 є неукладеними. Тому підстави для задоволення позову відсутні, оскільки недійсним може бути визнаний лише укладений договір.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, якою просить рішення суду скасувати та у задоволені позову відмовити з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконном та необгрунованим, оскільки судом неповно з`ясувані обставин, що мають значення для справи; не доведені обставини , які суд вважав доведеними, та, як наслідок, допущені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. А саме, апелянт вважає не доведеною обставину, що здійснення реконструкції будівлі літ. Б-3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відбувалось підрядником ТОВ «Сенс ВД» на замовлення ОСОБА_4 . Вказаний факт мав бути встановленим на підставі відповідного договору підряду, кошторису та інших документів про виконання договору підряду. Проте матеріали справи не містять таких документів. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 17.03.2014 №ХК12, на думку апелянта, не є належним доказом, що підтверджує існування правовідносин між ТОВ «Сенс ВД» та ОСОБА_4 .

Також не доведеним, на думку відповідача, є висновок суду, що реконструкція нежитлової будівлі літ. Б-3 під квартири готельного типу здійснювалась спільними діями ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки він ґрунтується на неналежних доказах. Так, в матеріалах справи відсутні докази виконання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 своїх обов`язків по фінансуванню спільної діяльності. Наявність самого договору про спільну діяльність не підтверджує факту його реального виконання сторонами. Визнаючи доведеними вказані обставини суд необґрунтовано відхилив показання, викладені в заявах свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В той час, як надані ними договори підряду з додатками відповідають вимогам цивільного законодавства. При цьому, позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували факт виконання підрядних робіт ТОВ «Сенс ВД» або будь-яким іншим підрядником. Крім того, викладені в заявах свідка обставини й факт виконання підрядних робіт та складання підрядних документів підтверджується листом ПП «Зодіак Плюс» від 20.02.2020. Апелянт вважає, що за наявності показань свідків, документів, що підтверджують викладені в них факти, листа ПП «Зодіак Плюс» і за відсутності будь-яких доказів щодо виконання підрядних робіт ТОВ «Сенс ВД» й доказів існування правовідносин між ОСОБА_4 та ТОВ «Сенс ВД», судом не надано належної оцінки цим доказам та необґрунтовано їх відхилено.

ОСОБА_2 вважає, що надаючи оцінку правовій природі Договору доручення на обслуговування об`єкта судом звужено тлумачення терміну «обслуговування». При цьому, судом не встановлено, що саме розумів довіритель ОСОБА_4 під терміном «обслуговування», надаючи правомочність повіреному укладати та підписувати договори на обслуговування та додаткові угоди до них, а також, що саме розумів повірений під цією правомочністю. Вважає, що ОСОБА_4 як довіритель фактично надав ОСОБА_3 право укладати та підписувати договори на обслуговування (будівельного підряду на проведення реконструкції та капітального ремонту будівлі) та додаткових угод до них. У зв`язку з чим вважає, що суд дійшов хибних висновків про те, що ОСОБА_4 не виявляв свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, а відтак і до хибного висновку, що правочин є таким, що не був вчинений. Посилаючись на те, що чинне законодавство України не вимагає укладення договорів будівельного підряду в нотаріальній формі, апелянт вважає, що цей правочин не може бути визнаний нікчемним за цією підставою.

До укладеного договору підряду судом необґрунтовано застосовані вимоги до договору доручення. ОСОБА_2 вказує, що оформлення та реєстрація права власності у зв`язку з реконструкцією та переплануванням указаної будівлі не можливе без залучення генерального підрядника. Отже, щоб належним чином здійснити представництво ОСОБА_4 при одержанні необхідних документів для оформлення та реєстрації права власності у зв`язку з реконструкцією та переплануванням будівлі ОСОБА_3 необхідно було залучити до реконструкції підрядну організацію, та, відповідно, оформити з нею правовідносини належним чином. Тому апелянт вважає, що до кола правовідносин, за якими надано повноваження на представництво, відноситься і одержання необхідних документів від підрядників , що необхідні для подання декларації та реєстрації права власності на об`єкт реконструкції. Таким чином, волевиявлення ОСОБА_4 при укладенні договору доручення із ОСОБА_3 шляхом видачі довіреності було направлено не тільки на вчинення повіреним формальних дій по отриманню документів про реєстрацію права власності, а й на вчинення всіх необхідних дій, які будуть доцільними для правильного, ефективного ведення справ довірителя з реконструкції будівлі, введення її в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності. У зв`язку з викладеним вважає, що договір доручення на обслуговування об`єкта був укладений в належній формі, з додержанням норм чинного законодавства, а представник ОСОБА_4 мав належні повноваження на його укладання та діяв в межах виданої довіреності.

Також апелянт вважає, що при призначенні і проведенні судової експертизи мали місце чисельні порушення матеріальних та процесуальних норм права. Сам експертний висновок проведено неповно, не об`єктивно, існують неясності щодо наявності похибок у методиках проведення дослідження, які не розкриваються експертами; експерти надали відповіді не на всі поставлені судом запитання, а також вийшли за межі своїх повноважень і надали відповіді на запитання, які судом не ставились, у зв`язку з чи він є неналежним та недопустимим доказом. Харківську область як регіональну зону обслуговує Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. В ухвалі суду від 10.03.2020 про призначення експертизи не зазначено, у зв`язку з чим проведення експертизи було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Вважає, що об`єктивних підстав для цього у суду не було. Після подання представником позивача клопотання про призначення експертизи сторонам не надавався строк для визначення взаємної згоди щодо обрання експертної установи та надання переліку питань для вирішення експертом, що є порушенням статті 103 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Всі порівняльні зразки були надані на дослідження лише стороною позивача. Зазначену ухвалу суду відповідачем отримано не було, його також не було повідомлено належним чином про поновлення судового провадження та розгляд клопотання експертів 27.04.2020 в судовому засіданні, що позбавило його можливості надати у визначений судом строк порівняльні зразки, що є грубим порушенням принципу рівності і змагальності сторін. Також апелянт вважає відсутніми об`єктивні причини у керівника КНДІСЕ для залучення до проведення експертизи трьох експертів з однаковою спеціалізацією. Всупереч вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень у вступній частині експертизи керівником експертної установи не зазначено мотиви зміни процесуального визначення експертизи відповідно до законодавства. При цьому, комплексна або комісійна експертиза проводиться лише на підставі ухвали суду. Також у висновку не зазначено, які саме дослідження провів кожний експерт; кожен експерт не підписав ту частину висновку, яка містить опис здійснених саме ним досліджень.

ОСОБА_2 також вказує, що жодний із порівняльних зразків відібраних для проведення дослідження методом газової хронографії не співпадає по датам укладення документів, тому похибка при проведенні дослідження є суттєвою та вказує на неповноту проведеного експертного дослідження в межах наданих порівняльних зразків лише одним з учасників процесу. У трьох поставлених питаннях експерти не змогли встановити точну дату підписання оригіналів документів, а обмежилися лише фразою «після липня 2017 року». Апелянт зазначає, що не володіє інформацією про спосіб відібрання експертних зразків, який обрав позивач, використану методику відбору, що у поєднанні з порушенням його права на надання експертних зразків та непорведенням дослідження зразків позивача на предмет штучного зістарювання не свідчить, що дати, зазначені на експертних зразках позивача, відповідають справжнім. Також апелянт вказує, що при проведенні експертного дослідження експерти користувалися методикою, розробленою Одеським НДІСЕ, Кіровоградським відділенням НДІСЕ, Київським НДІСЕ у 2010 році, зареєстрованою 02.03.2012. Втім, у 2016 році ХНІСЕ була розроблена методика, зареєстрована 23.03.2016, яка є більш новою і стосується саме дослідження поставлених судом перед експертами питань, а тому проведення експертизи мало бути доручено експертам ХНДІСЕ. На підставі викладеного ОСОБА_2 вважає, що суд був зобов`язаний відхилити наданий висновок експертів. Відтак, встановлені судом на підставі висновку експертизи обставини є недоведеними.

ОСОБА_6 , діючи в інтересах ОСОБА_4 , а також ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , у відзивах проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судовим розглядом установлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Троян Я.М. 01.04.2010 за реєстровим №1079, придбав нежитлову будівлю літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що на момент відчуження перебувала у стані придатному для використання за призначенням. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25656181 від 23.03.2010 вартість вказаної будівлі складала 305 000,00 грн. та в такому розмірі була сплачена покупцем, що вбачається з п. 2.2., п. 2.3. вказаного договору від 01.04.2010 за реєстровим №1079 ( т. 1 а.с. 121 122).

В подальшому, як убачається зі змісту Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 17.03.2014 № ХК12, на замовлення ОСОБА_4 підрядником ТОВ «СЕНС ВД» (наказ про залучення виконроба від 22.08.2013) починаючи з вересня 2013 року по січень 2014 року проведено реконструкцію нежитлової будівлі літ. «Б-3» по АДРЕСА_2 під квартири готельного типу, кошторисна вартість якої за затвердженою проектною документацією, включаючи витрати на будівельно-монтажні роботи та вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію, складає 301 500,00 грн. Зазначена обставина щодо кошторисної вартості проведеної реконструкції за наслідком аналізу змісту діючих на той час положень п. 2.8.1., п. 2.8.2. «Правил визначення вартості будівництва» ДБН Д.1.1-1-2000, затверджених наказом Держбуду України від 27.08.2000 №174, також встановлена рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2015 у справі №643/13276/14-ц, що набрало законної сили ( т.1 а.с. 27 32) .

При цьому, судом встановлено, що здійснення вказаної реконструкції відбувалось в межах домовленості між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про що останніми укладено Договір про спільну діяльність (просте товариство) № б/н від 11.01.2018 ( т. 1 а.с. 115 120).

Згідно зі статтею 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до п. 1.2. вказаного Договору про спільну діяльність, метою спільної діяльності є проведення реконструкції нежитлової будівлі літ. «Б-3», загальною площею 2 714,1 кв.м., що розташована у АДРЕСА_2 та подальший розподіл між «Учасниками» отриманих за наслідком вказаної реконструкції 118 (ста вісімнадцяти) квартир, загальною площею 2 245,4 кв.м., у багатоповерховому житловому будинку готельного типу, що розташований у АДРЕСА_2 .

Спільна діяльність передбачає, що на кожній зі стадій спільної діяльності від імені «Учасників» виступає ОСОБА_4 , а інші «Учасники» забезпечують, фінансують та іншим чином сприяють досягненню мети, визначеної п. 1.2. цього Договору (п. 3.2. Договору).

Відповідно до п. 7.1. Договору про спільну діяльність, строк дії цього Договору (умови Договору) застосовуються до відносин між учасниками, що виникли починаючи з 01 квітня 2010 року та діють до моменту досягнення спільної мети за цим Договором.

Відповідно до п. 5.3. Договору про спільну діяльність, мета спільної діяльності за цим Договором вважається досягнутою після розподілу всіх квартир між учасниками у порядку та на спосіб, визначений Додатковими угодами.

Відповідно до п. 1.5. Договору про спільну діяльність для цілей цього Договору вклад кожного з «Учасників» складає 1/3 частки від загальної вартості вкладів «Учасників».

Відповідно до положень п. 4.1. Договору про спільну діяльність передбачено, що кожний «Учасник» відповідає за спільними зобов`язаннями за цим Договором усім своїм майном пропорційно вартості його вкладу, тобто по 1/3 частки.

Згідно п. 4.2. Договору про спільну діяльність передбачено, що спільними зобов`язаннями за цим Договором вважаються в тому числі договірні зобов`язання, пов`язані з організацією обслуговування будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке включає в себе реконструкцію приміщень будівлі під квартири готельного типу, капітальний ремонт, земляні, санітарно-технічні, електротехнічні, вентиляційні, підсобні та інші роботи, забезпечення водопостачання, водовідведення, газопостачання, електропостачання тощо.

Відповідно до п. 4.3. Договору про спільну діяльність передбачено, що у разі виникнення спільних зобов`язань за цим Договором «Учасники» зобов`язані пропорційно їх відшкодувати, а за наявності на те підстав спільно та/або кожен окремо доводити незаконність та необґрунтованість вимог кредитора за спільними зобов`язаннями.

Зазначені факти свідчать про те, що будь-які зобов`язання, які можуть виникнути у ОСОБА_4 як учасника договору, і є спільним для всіх учасників, можуть впливати на права та обов`язки інших учасників, у тому числі позивача. Що відповідно надає право позивачу звертатися до суду за захистом своїх прав, які безпосередньо пов`язані з оспорюваним договором, хоча він і не є стороною цього договору.

З викладеного судом першої інстанці обґрунтовано встановлено, що реконструкція нежитлової будівлі літ. «Б-3» по АДРЕСА_2 під квартири готельного типу, кошторисна вартість якої склала 301 500,00 грн., здійснювалась спільними діями ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а зобов`язання, пов`язані з відповідною реконструкцією та подальшим обслуговуванням реконструйованої будівлі, є спільними зобов`язаннями вказаних осіб.

Зі змісту позову, який поданий ОСОБА_2 до суду і розглядається в рамках іншого позовного провадження, вбачається, що ОСОБА_2 стверджує, що на виконання Договору доручення на обслуговування об`єкта від 12.09.2013 він виконав роботи з реконструкції приміщень під квартири готельного типу, капітальний ремонт, земляні, санітарно-технічні, електротехнічні, вентиляційні, підсобні та інші роботи, забезпечення водопостачання, водовідведення, газопостачання, електропостачання для реконструкції нежитлової будівлі літ. «Б-3» по АДРЕСА_2 , що підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт. Фактичні витрати на обслуговування Об`єкта виконані Повіреним за залученими ним особисто коштами відповідно до п. 3.3. вказаного Договору і склали еквівалент 766 660 доларів США, комісійна плата Довірителя Повіреному складає еквівалент 100 000 доларів США, а 15 % річних від невідшкодованої Довірителем суми залучених Повіреним грошових коштів за період їх використання з 27.09.2013 по 20.02.2014 склав еквівалент 45 693 доларів США. В той же час, після реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації (17.03.2014) послуги оплачені не були, а також не були відшкодовані залучені позивачем кошти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 33 809 619,33 грн. (включає суму залучених коштів - 19 768 251,43 грн. (еквівалент 766 660 доларів США на момент звернення до суду із позовною заявою), 15 % річних - 11 462 877,90 грн. та комісійну винагороду - 2 578 490,00 грн.). Згідно з умовами Договору про спільну діяльність (просте товариство) № б/н від 11.01.2018 зазначена сума у разі доведеності є спільним зобов`язанням ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а тому має бути сплачена останніми ( т. 1 а.с. 37 -47) .

Надаючи правову оцінку оспорюваному Договору доручення на обслуговування об`єкта від 12.09.2013 та складеним на його виконання документам, суд правильно встановив характер спірних правовідносин, застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Як убачається зі змісту Договору доручення на обслуговування об`єкта ( надалі Договір) та складених на його виконання документів (кошторис, повідомлення, акт), Договір підписаний зі сторони ОСОБА_4 представником ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 03.09.2013 приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М. за реєстровим № 1299 ( т. 2 а.с. 67 69).

Статтею 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Суд дав оцінку змісту довіреності, посвідченої 03.09.2013 приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М. за реєстровим № 1299, за якою ОСОБА_3 був уповноважений ОСОБА_4 до 03.09.2016 з питань одержання необхідних документів для оформлення та реєстрації права власності у зв`язку з реконструкцією та переплануванням будівлі літ. «Б-3», для чого надавалось право: вести переговори та попередньо узгоджувати всі процедурні питання; подавати та підписувати документи (довідки, заяви, технічну документацію та інше), необхідні для виконання повноважень; одержувати оформлені на моє ім`я документи, в тому числі рішень сесій органів місцевого самоврядування, будь-які дозволи (у тому числі будівельні), будь-які висновки, дозволи та документи органів ДАБК тощо; зареєструвати право власності на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна в Реєстраційній службі ХМУЮ; бути представником в усіх підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності та підпорядкування, в тому числі комунальних службах м. Харкова, управлінні житлового господарства, житлово-експлуатаційній конторі та інших установах (ЖЕД, ЖЕО, АТС тощо) з питань оплати будь-яких платежів, а також укладати та підписувати договори на обслуговування та додаткові угоди до них; оплачувати належні платежі, у тому числі державне мито, а також вчиняти інші дії, передбачені законодавством України для такого роду повноважень та які, на думку представника, будуть доцільними для правильного, ефективного ведення моїх справ (т.1 а.с. 12).

В той час, як правильно встановлено судом, предметом Договору доручення на обслуговування об`єкта, підписаного ОСОБА_3 , є зобов`язання виконати за комісійну плату доручення довірителя від його імені та за його рахунок організувати обслуговування будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке включає в себе реконструкцію приміщень, будівлі під квартири готельного типу, капітальний ремонт, земляні, санітарно-технічні, електротехнічні, вентиляційні, підсобні та інші роботи, забезпечення водопостачання, водовідведення, газопостачання, електропостачання тощо.

Судова колегія погоджується з висновокм суду першої інстанції про те, що обслуговування, визначення якого наведене у п. 1.1., 4.1. Договору, за своїм юридичним та фактичним змістом повністю охоплюється зобов`язанням будівельного підряду на проведення реконструкції та капітального ремонту будівлі згідно зі ст. 837, ст. 839, ст. 840, ст. 875, ст. 877 ЦК України, оскільки зобов`язання сторін за вказаним Договором не встановлюють обов`язку обслуговування будівлі в розумінні Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держкомунгоспу України від 17.05.2005 № 76, Переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затверджених наказом Держкомунгоспу України 10.08.2004 № 150.

При цьому суд помилково вважав, що обсяг повноважень повіреного за довіреністю від 03.09.2013 був обмеженний лише повноваженнями щодо одержання необхідних документів для оформлення та реєстрації прав власності на реконструйовану будівлю, що не передбачає організацію реконструкції, капітальний ремонт будівлі, а також забезпечення фінансування шляхом оплатного залучення коштів фізичної особи, оскільки останній мав право укладати та підписувати договори на обслуговування та додаткові угоди до них, але зробив правильний висновок про відсутність у ОСОБА_3 повноважень на укладення Договору, тому що фактично сторони домовились не про обслуговування об`єкту , а про виконання робіт з реконструкції та капітального ремонту.

Доказів того, що з боку ОСОБА_4 спірний договір був схвалений, матеріали справи не містять.

Одночасно ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту безпосереднього виконання будівельних (підрядних) робіт на нежитловій будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Суд обгрунтовано відхилив посилання ОСОБА_2 на складені на виконання Договору доручення на обслуговування об`єкта документи (кошторис, повідомлення, акт, вимога), оскільки зазначені документи не підтверджують сам факт виконання будівельних (підрядних) робіт, їх обсяг, вартість, а також залучені та витрачені при цьому грошові кошти. Надані ОСОБА_2 копії договору підряду з актом, укладені між ОСОБА_2 з ПП «Зодіак Плюс», а також копії договору підряду та пов`язаних з ним документів між ПП «Зодіак Плюс» та ТОВ «СК-Вавілон» також обгрунтовано не прийняті судом у якості належних та допустимих доказів виконання умов Договору, оскільки вони не містять достовірних даних про проведення робіт з реконструкції саме вищезазначеної будівлі, серед поданих документів відсутні такі, які б підтверджували фактичну сплату (перерахування) грошових коштів за договорами підряду.

В той час, як матеріали справи містять докази виконання підрядних робіт підрядником ТОВ «СЕНС ВД», що підтверджується даними Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, за вказану в ній кошторисну вартість (т. 1 а.с. 27 32).

Суд надав належну оцінку письмовим заявам свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 й дійшов правильного виснову, що викладені в них пояснення з приводу факту укладання Договору та безпосереднього виконання будівельних (підрядних) робіт на нежитловій будівлі літ. «Б-3» протирічать встановленим судом обставинам справи та спростовуються зібраними у справі доказами.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов обгрунтованого висновку, що сторони Договору доручення на обслуговування об`єкта не мали волі здійснювати обслуговування будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в межах проектної документації, дійсної проектної та фактичної вартості, а також чинних нормативних документів з утримання будинків і споруд.

Проте судова колегія не може погодитися з тим, що за змістом Договору доручення на обслуговування об`єкта, останній є передорученням, оскільки останній є договором будівельного підряду на проведення реконструкції та капітального ремонту будівлі згідно зі ст. 837, ст. 839, ст. 840, ст. 875, ст. 877 ЦК України.

Разом з тим, зазначений висновок на правильність висновку суду про відмову у задоволенні позову про визнання Договру недійнсим не вплинув. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із неправильно обраним позиваем способом захисту.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 9572/20-34/16934?16955/20-34 від 01.07.2020 підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в розділі 10 «Адреси та підписи сторін» у договорі, датованому 12.09.2013, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 12.09.2013; підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кошторисі, датованому 12.09.2013, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 12.09.2013; підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у акті, датованому 20.02.2014, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 20.02.2014 ( т. 5 а.с. 18 24).

Оскільки вищезазначені документи підписані ОСОБА_3 після спливу довіреності, посвідченої 03.09.2013 приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М. за реєстровим № 1299 (строк дії до 03.09.2016), суд дійшов законного та обгрунованого висновку про неукладеність Договору доручення на обслуговування об`єкта від 12.09.2013.

Доводи представника ОСОБА_2 про неналежність та недопустимість висновку експертизи були оцінені судом першої інстанції та відхилені у зв`язку із тим, що експертиза була проведена відповідно до вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, та містить інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо незаконного врахуваня судом висновку експертів при оцінці доказів у дісній цивільній справі, оскільки зазначений висновок зроблений на підставі ухвали суду ( т. 2 а.с. 81 82), ухвала була постановлена в судомову засіданні, що проводилося за участю представника ОСОБА_2 ( т.2 а.с. 76 79), експерти були попереджені про кримінальну відповідальність, надали всиновки у межах поставлених в ухвалі питань, але у послідовності та у редакції визначеної експертами. Крім цього експертами в порядку експертної ініціативи вирішені два додаткові питання, як уточнють проведене дослідження. Зазначені дії експертів при проведенні експертизи не є порушеннями порядку проведення експертизи та не можуть викликати сумніви у її правильності, оскільки передбачені положеннями Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5.

Сумніви відповідача ОСОБА_2 у правильності експертного дослідження у зв`язку з позбавленням його можливості надати порівняльні зразки для проведення дослідження могли бути усунуті тільки шляхом призначення повторної експертизи. Проте в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 зазначеного клопотання заявлено не було.

За викладених обставин колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харковавід 9 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 2 вересня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді С.С.Кругова

Н.П.Пилипчук