Ухвала

10 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 569/9552/19

провадження № 61-14847ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про стягнення заборгованості по виплаті лікарняних та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про стягнення заборгованості по виплаті лікарняних та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 01 жовтня 2009 року по 17 серпня 2015 року він перебував у трудових відносинах з Рівненським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. 17 серпня 2015 року звільнений з посади провідного інженера з кошторисно-кредитних відносин - касира, згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України. На початку 2016 року він дізнався, що при звільненні йому було недоплачено 576,48 грн матеріального забезпечення, як застрахованій особі (лікарняні) та 26 березня 2019 року звернувся письмово, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, додавши виписку з чинного карткового рахунку (в якому зазначені всі необхідні для перерахунку коштів реквізити) до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі з вимогами виплатити належні при звільненні суми та надати довідку про розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати за останні два місяці перед звільненням. Листом від 22 квітня 2019 року № 128/19 відповідачем відмовлено у задоволенні його вимог.

Також зазначає, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року його позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі за рахунок коштів Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у Рівненській області 576,48 грн. без врахування податків, у задоволенні решти позовних вимог, зокрема в частині стягнення середнього заробітку відмовлено.

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 05 червня 2018 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року в оскаржуваній частині скасовано та стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 серпня 2015 року по 08 вересня 2016 року в сумі 65 025,18 грн. В решті рішення залишено без змін.

Вважає, що стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 вересня 2016 року по 02 березня 2021 року у розмірі 272 764,80 грн. Згідно довідки про розмір середньої заробітної плати, її розмір складає 243,54 грн, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 09 вересня 2016 року по 02 березня 2021 року складає 1120, сума що підлягає до стягнення 243,54 грн*1120=272 764,80 грн.

Просить стягнути з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на його користь заборгованість по виплаті лікарняних в розмірі 347,75 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 вересня 2016 року по 02 березня 2021 року в розмірі 272 764,80 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про стягнення заборгованості по виплаті лікарняних у розмірі 347,75 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 вересня 2016 року по 02 березня 2021 року у розмірі 272 764,80 грн - відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року - без змін.

03 вересня 2021 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості по виплаті лікарняних та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн) та становить 273 112,55 грн. Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для заявника не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Сама по собі незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 05 серпня 2021 рокуухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про стягнення заборгованості по виплаті лікарняних та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук