ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, Держави Україна про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради (далі КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР), Держави Україна про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди.

Вказував, що 14 вересня 2009 року він був повторно незаконно примусово госпіталізований відповідачем КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР для виконання постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі про адміністративне порушення №3-1754/09. 29 вересня 2009 року він подав заяву директору КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про його негайне звільнення, втім звільнений був лише 08 жовтня 2009 року.

Зазначав, що рішенням ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі Заїченко проти України №2 встановлено, що примусове утримання його весь період з 14 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року було саме незаконним позбавленням волі.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд встановити факт незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР 29 вересня 2009 року та стягнути солідарно з відповідачів на його користь немайнову шкоду, завдану такою відсутністю в розмірі 342 000 грн.

16 березня 2021 року КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР заявило клопотання про закриття провадження у вищевказаній справі в частині позовних вимог до них.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 в частині позовних вимог до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР.

Не погодившись з такою ухвалою суду, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що немає підстав для застосування п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР, суд першої інстанції керувався п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України та виходив з того, що рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди було залишено без задоволення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року вказане вище рішення було залишено без змін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до статті 18 ЦПК України року судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальним правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З матеріалів справи вбачається, що у 2019 році ОСОБА_2 звертався до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди (цивільна справа №206/3779/19 (провадження №2/206/1369/19).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі було залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року зазначене рішення було залишено без змін.

Позовні вимоги у попередній справі побудовано на тих же підставах, що й позови у даній справі, цей позов має той же предмет і є ідентичним їм у буквальному сенсі стосовно відповідача КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення процесуального питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є такою, що відповідає вимогам процесуального закону, тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.