Провадження № 2-др/522/88/21
30 серпня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за заявою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієвої Ірини Вікторівни, про визнання договору недійсним в частині дарування Ѕ частки у праві власності на квартиру, -
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.08.2021 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієвої Ірини Вікторівни, про визнання договору недійсним в частині дарування Ѕ частки у праві власності на квартиру. Вирішено визнати недійсним змішаний цивільно-правовий договір, укладений 18 серпня 2016 року між ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в особі представника ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в особі представника ОСОБА_7 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою Іриною Вікторівною та зареєстрований у реєстрі за №1896 в частині дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 Ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №310896663 від 25.08.2016 року, видавник: приватний нотаріус Дєордієва Ірина Вікторівна, Одеський міський нотаріальний округ, номер запису про право власності: 16069926; визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

19.08.2021 року до суду з заявою звернувся представник ОСОБА_1 , в якій просить прийняти додаткове рішення та стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 10 757,60 гривень; 2720 євро судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката; 25035,86 грн. судових витрат, пов`язаних із прибуттям представників до суду, на підтвердження понесення яких подано відповідні докази.

У судовому засіданні 30.08.2021 року представник позивача вимоги довірителя підтримав, просив задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, викликані, будь-яких заяв чи клопотань суду не подали.

Відповідно до ч.4 ст. 270 ЦПК України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та заяви про прийняття додаткового рішення в частині судових витрат, приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.08.2021 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієвої Ірини Вікторівни, про визнання договору недійсним в частині дарування Ѕ частки у праві власності на квартиру.

Відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що при ухваленні рішення по даній справі судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1-3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно квитанції № 0.0..1 від 25.11.2019 року ОСОБА_8 сплачено 768,40 грн. судового збору за подачу до суду позовної заяви.

Також, згідно квитанції № 0.0..1 від 25.11.2019 року ОСОБА_8 сплачено 9605,00 грн. судового збору за подачу до суду позовної заяви.

Крім того, згідно квитанції № 0.0..1 від 25.11.2019 року ОСОБА_8 сплачено 384,20 грн. судового збору за подачу до суду заяви про забезпечення позову.

Тобто загальна сума судового збору, який сплачено позивачем складає 10757,60 грн.

Враховуючи надані суду докази понесення цих витрат, суд доходить висновку про обгрунтованість вимог в цій частині та задовольняє їх.

Суд зазначає, що процесуальним законом фактично встановлено алгоритм доведення розміру витрат на професійну правову допомогу, який передбачає подання стороною судового процесу: попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат разом із першою заявою по суті спору відповідно до статей 134 ЦПК України; та доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів або, за попередньою заявою, протягом 5 днів після ухвалення судового рішення у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 орієнтовно визначав судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2720 євро, зазначаючи, що розрахунок судових витрат, пов`язаних з явкою до суду, буде надано пізніше, у зв`язку з особливістю обчислення цих витрат.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові КАС ВС від 11.06.2020 по справі №821/227/17, а також у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані:

- договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо;

- документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо);

- оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

На підтвердження розміру судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 2 720,00 евро представником позивача подані наступні документи: Договір про надання правової допомоги № б/н від 04.09.2019 р.; Додаткова угода № 4 до Договору про надання правової допомоги від 04.09.2019 р.; Рахунок АО «ВБ Партнере» № 4/1 від 19.11.2019 р.; виписка з рахунку АО «ВБ Партнере» за 10.12.2019 р.; Акт здачі-приймання виконаних робіт та наданих послуг № 4/1 від 10.08.2021 р. до Договору про надання правової допомоги б/н від 09.06.2017 р.

Також, на виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат представник позивача подав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, суд враховує те, що приписами п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відтак, правовідносини щодо визначення гонорару є договірними.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Декретом N 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету N 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

"валютні цінності":

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

"іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

"валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

"резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

"нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету N 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції:

а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету N 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію.

Відтак, Декретом N 15-93 передбачено обов`язок в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти як засобу платежу по договору про надання правчиної допомоги.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. При цьому наявна заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта як засіб платежу, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Тому, на переконання суду, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань між позивачем та адвокатом щодо оплати послуг по наданню професійної правничої допомоги в іноземній валюті суперечить чинному законодавству, а тому вимоги про стягнення судових витрат в цій частині, задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з із прибуттям представників до суду, до докази їх понесення, направлені до суду 16.08.2021 року представником позивача, про що свідчить відмітка на поштовому конверті відправлення матеріалів до суду.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи те, що рішення суду по даній справі ухвалено 09.08.2021 року, суд вважає, що останнім днем відправлення відповідних доказів є саме 16.08.2021 року.

Відповідно до ст. 138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження витрат, пов`язаних із прибуттям до суду для участі: у судовому засіданні 29.10.2020, суду надано рахунок № 259090 від 27.10.2020 та квитанцією № 140803 від 27.10.2020 на суму 2 347,24 грн. за проживання, виписку з банківського рахунку АО «ВБ Партнерс» за період з 28.10.2020 по 02.11.2020 року; у судовому засіданні 30.11.2020 - рахунок від 29.11.2020 та квитанцію № 143281 від 29.11.2020 на суму 1 173,62 грн. за проживання, виписку з банківського рахунку АО «ВБ Партнерс» за період з 27.11.2020 по 02.12.2020; у судовому засіданні 21.01.2021 - рахунок від 21.01.2021 та чек № 1485 від 21.01.2021 щодо сплати 1 490,00 грн. за проживання, виписку з банківського рахунку АО «ВБ Партнерс» за період з 20.01.2021 по 25.01.2021; у судовому засіданні 24.03.2021 - рахунок від 22.03.2021 та чек № 1767 від 22.03.2021 щодо сплати 3 272,00 грн. за проживання, виписку з банківського рахунку АО «ВБ Партнерс» за період з 22.03.2021 по 25.03.2021; у судовому засіданні 24.05.2021 - рахунок від 22.05.2021 та чек № 2146 від 23.05.2021 щодо сплати 2 010,00 грн. за проживання, виписку з банківського рахунку АО «ВБ Партнерс» за період з 22.03.2021 по 25.03.2021; у судовому засіданні 22.06.2021 - авіаквиток на рейс КВР - 005, РБ 55 за маршрутом Київ - Одеса від 22.06.2021 вартістю 2 753,00 грн., авіаквиток на рейс за маршрутом Одеса - Київ від 22.06.2021 вартістю 1 758,00 грн, виписку з банківського рахунку АО «ВБ Партнерс» за період з 22.06.2021 по 22.06.2021; у судовому засіданні 27.07.2021 - авіаквиток за маршрутом Київ - Одеса від 27.07.2021 вартістю 3 407,00 грн., авіаквиток за маршрутом Одеса - Київ від 27.07.2021 вартістю 2 892,00 грн., виписку з банківського рахунку АО «ВБ Партнерс» за період з 26.07.2021 по 31.07.2021; у судовому засіданні 09.08.2021 авіаквиток на рейс Р(2107БВА5ІС від 09.08.2021 за маршрутом Київ - Одеса вартістю 1149,00 грн., авіаквиток на рейс Р5-56/7Ш-122 від 09.08.2021 за маршрутом Одеса - Київ вартістю 2 784,00 грн., виписку з банківського рахунку АО «ВБ Партнерс» за період з 01.08.2021 по 10.08.2021.

Суд вважає, що оплата проживання в готелі протягом декількох днів для участі в одному судовому засіданні та використання авіаперельотів, як засобу прибуття в судове засідання не можна вважати такими витратами, які є фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим та розумним, а тому суд доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 270, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 10 757 (десять тисяч сімсот п`ятдесят сім) гривень 60 копійок.

Відмовити у задоволенні вимог представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 судових витрат.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення, але не менше ніж строк дії карантину в Україні.

Учасник справи, якому додаткове рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст додаткового рішення складено 01.09.2021 року.

Суддя: В.Я. Бондар