Номер провадження: 22-ц/813/6133/21
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 22-ц/813/6133/21

Номер провадження: 947/14605/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Салтан Л. В. о 14 годині 15 хвилині 10 грудня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять визнати ОСОБА_2 , такою що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачі обґрунтовують свої вимоги тим, що до 2003 року сім`я к складі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 проживали у квартирі АДРЕСА_1 , потім переїхали до квартири батьків ОСОБА_5 за адресою - АДРЕСА_2 , де стали постійно проживати. Відповідно до програми молодіжного житла сім`я ОСОБА_7 отримала квартиру по АДРЕСА_3 , які вони у послідуючому продали та інвестували у будівництво квартири за адресою - АДРЕСА_4 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 .

Зазначено, що вказане рішення є підставою для зняття ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою - АДРЕСА_5 .

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволеного частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні у цій частині позовних вимог.

ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , не має власних речей у квартирі, не сплачує комунальні платежі (а. с. 2 8).

2.2 Позиція відповідачки в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що: 1) складені акти про її не проживання не відповідають дійсності; 2) зазначена квартира не приватизована; 3) вона постійно проживала у спірній квартирі; 4) в матеріалах справи наявні докази факту проживання ОСОБА_2 у спірній кватирі; 5) ОСОБА_2 сплачує кошти за комунальні послуги (а. с. 63-66).

2.3 Позиція позивачки щодо доводів відзиву відповідачки на позов

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначають, що: 1) спірка квартира не була постійним місцем проживання сім`ї ОСОБА_7 ; 2) при розгляді справи №520/4664/16 судом вже були перевірені обставини щодо строків, за якими ОСОБА_6 та ОСОБА_2 були відсутні в квартирі; 3) докази надані відповідачкою не мають принципового значення в контексті 71 ЖК України, оскільки вказують лише на факт реєстрації ОСОБА_2 (а. с. 141 - 145).

2.4 Короткий зміст рішення суду, мотивування висновків суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаної позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що недоведеним є факт не проживання відповідачки у вказаному житловому приміщенні. Відповідачка намагалась жити у спірній квартирі. При цьому, іншого житла для проживання у відповідачки не має (а. с. 164 - 165).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) помилковим є посилання суду на відсутність у ОСОБА_2 іншого житла; 2) ОСОБА_2 були здійснені дрібні витрати по сплаті за комунальні послуги для створення видимості участі в утриманні спірної квартири; 3) надані ОСОБА_2 фотографії неможливо вважати справжніми, вони не можуть бути допустимими доказами; 4) посилання суду про намагання відповідачки проживати у спірній квартирі є припущенням суду; 5) помилковими є висновки суду, що позивачкою недоведений факт не проживання відповідачки у спірній квартирі; 6) актом про не проживання від 30.12.2020 року підтверджується факт того, що ОСОБА_8 з 2003 року по день складання акту не проживає у спірній квартирі (а. с. 168 -175).

2.7 Позиція відповідачки в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 , діючий від імені ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ОСОБА_9 зазначає, що: 1) апелянт не є власником спірної квартири; 2) нові акти, які складені після ухвалення рішення, не можуть встановлювати будь-яких юридичних фактів та не є належним та допустим доказом; 3) зміст позовних вимог зводиться до порушення прав відповідачки, як співкористувача вказаного житла.

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.01.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року залишено без руху (а. с. 184 - 184 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.02.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року (а. с. 207 - 207 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.02.2021 року призначено справу до судового розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 208).

22.04.2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу (а. с. 223-224).

28.08.2021 року від ОСОБА_1 надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.09.2021 року призначено справу до судового розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.09.2021 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Провадження у справі в цій частині позовних вимог закрито.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Потудінська О.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

У судовому засіданні адвокат Сендик О.О., діючий від імені ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Розпорядженням № 176 від 21 березня 1991 року на ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів № 110 від 15 березня 1991 року було відкрито особовий рахунок на займану нею житлову площу - 38,5 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 з правом укладання договору найму. Склад сім`ї - чотири особи: - вона, чоловік ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_10 , син ОСОБА_4

ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ) 13 жовтня 2001 року уклала шлюб із ОСОБА_5 , у шлюбі народилась донька ОСОБА_2 , 2002 року народження.

Згідно довідки/виписки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 692 від 28 березня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані - відповідальна особа ОСОБА_1 , 1961 року народження, внучка ОСОБА_2 , 2002 року народження, донька ОСОБА_6 , 1979 року народження, чоловік ОСОБА_3 , 1961 року народження, син ОСОБА_4 , 1986 року народження.

Згідно довідки/виписки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 1333 від 15 серпня 2019 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані - відповідальна особа ОСОБА_1 , 1961 року народження, внучка ОСОБА_2 , 2002 року народження, внучка ОСОБА_12 , 2018 року народження, чоловік ОСОБА_3 , 1961 року народження, син ОСОБА_4 , 1986 року народження.

Згідно акту від 18.04.2016 року, складеного ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , який посвідчений начальником дільниці № 3, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2003 року, особистих речей у квартирі немає, адреса їх постійного проживання - кв. АДРЕСА_6 .

Згідно акту від 20.04.2016 року складеного ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , який посвідчений начальником дільниці № 3, встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2003 року, особистих речей у квартирі немає, адреса постійного проживання - кв. АДРЕСА_6 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року у справі №520/4664/16-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 . Зазначено, що вказане рішення є підставою для зняття ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою - АДРЕСА_5 .

В задоволенні позову ОСОБА_6 , яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є такими, що втратили право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 , оскільки вони вибули із зазначеної квартири на постійне місце проживання до іншого житлового приміщення у тому ж населеному пункті, у зв`язку із чим договір найму жилого приміщення з ними вважається розірваним з дня вибуття.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволеного частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Врешті рішення районного суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права і інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. З 2002 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у спірній квартирі. Визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням обмежить її право на житло, як неповнолітньої дитини. Будучи неповнолітньою особою, яка з дня свого народження зареєстрована у спірній квартирі, вона в повній мірі не могла здійснювати захист своїх порушених прав, що не враховано районним судом при вирішенні справи.

Постановою Верховний Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2020 року постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року залишено без змін.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Згідно акту від 30.12.2020 року складеного ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , який посвідчений начальником дільниці № 1, встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2003 року, особистих речей у квартирі немає, адреса постійного проживання: кв. АДРЕСА_6 .

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування.

3.4 Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

24 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/6361/15-ц, провадження № 61-7233св19 (ЄДРСРУ № 93835783)

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

На підтвердження своїх доводів, а саме не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, позивачка посилається на акти, які складені у 2016 році.

Вказані акти підтверджують факт не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 2003 року по 2016 рік.

ОСОБА_1 при зверненні з апеляційною скаргою надала у якості доказу акт про не проживання від 30.12.2020 року, складений ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , який посвідчений начальником дільниці № 1, відповідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2003 року, особистих речей у квартирі немає, адреса постійного проживання: кв. АДРЕСА_6

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вказаний доказ не був поданий до суду першої інстанції з поважних об`єктивних причин, а саме через запровадження карантинних засобів не було можливості для отримання довідки про склад сім`ї, яка потрібна для складання відповідного акту. ОСОБА_1 , як головний квартиронаймач повинна збирати відповідні довідки, але через погане самопочуття не могла цього зробити вчасно.

Доводи заявника щодо поважності причин неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього можливо визнати поважними, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 з 12 березня 2020 року на всій території України запроваджено карантин та введено деякі обмеження для громадян.

Колегія суддів також приймає до уваги, що згідно попередніх судових рішень, а саме - рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2017 року та постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року у справі №520/4664/16-ц, права відповідачки ОСОБА_2 були захищені тільки з підстав її неповнолітнього віку. Відповідачка ОСОБА_2 вибула із спірної квартири разом із своїми батьками, залишаючись тільки зареєстрованою у спірній квартирі. У даній справі ОСОБА_2 не спростувала доводи позивачки про її не проживання у спірній квартирі протягом тривалого часу. За вказаних обставин колегія суддів відхиляє надані відповідачкою ОСОБА_2 докази (світлини, квитанції тощо), оскільки вони не підтверджують факт її проживання у спірній квартирі.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Кривіцька і Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 6 1 10959 св 20 (ЄДРСР У № 93336396).

Варто зауважити, що ОСОБА_2 поміж іншого не обґрунтовано причин відсутності у квартирі АДРЕСА_1 понад встановлені строки.

З урахуванням наявності доказів не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 2003 року, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що остання з поважних причин була відсутня у вказаній квартирі.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

З рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року вбачається, що перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

3.8 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 14 вересня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе