КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/8092/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Хрещатик» про відшкодування майнової шкоди,-

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що між ним та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» були укладені наступні договори:

- 11червня 2016 року договір банківського вкладу №245D-602805 «Подвійна сила» в національній валюті, відповідно до якого вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти на вкладний рахунок № НОМЕР_1 у сумі 592 522 грн 31 коп на строк від 11.06.2015 року до 10.06.2016 року;

- 30 вересня 2015 року договір банківського вкладу № 245D-625567 «Подвійна сила» в національній валюті, відповідно до якого вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти на вкладний рахунок № НОМЕР_2 у сумі 1 415 291 грн 51 коп на строк від 30.09.2015 року до 04.10.2016 року. Загалом було внесені 2 007 813 грн 82 коп.

Вказував, що Постановою Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 року №234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик»» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 квітня 2016 року № 643 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», у зв`язку з чим Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було виплачено позивачу як вкладнику гарантовану суми у розмірі 200 000 грн.

Відповідно до Витягу з реєстру кредиторів від 28.02.2017 року було повідомлено, що заяву про визнання кредитором ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» від 21.06.2016 року була акцептована та акцептовано вимоги у розмірі 1 915 702 грн 54 коп.

Зазначав, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2017 року у справі №826/6665/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду та ухвалою Вищого адміністративного суду України, було встановлено неправомірність та скасовано Постанову Правління Національного банку України від 05.04.2016 року №234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», а постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у справі

№ 826/15685/16 було визнано протиправною бездіяльність Національного банку України щодо не вжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик».

У зв`язку зі встановленими обставинами адміністративним судом позивач вважав, що йому завдано майнової шкоди на загальну суму 2 007 813 грн. 82 коп. та відповідно нараховані відсотки - 159 084 86 коп. 3 % річних, 742 789 грн. 25 коп. інфляційних витрат та 20 000 грн. витрат на правову допомогу, яку просить стягнути з відповідача на його користь, а всього - 2 929 387 грн. 93 коп.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 26 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, що при ухвалені оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в вищезазначеній постанові Верховного Суду, чим порушив ч.4 ст.263 ЦПК України, а саме: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а суд навіть не мотивував, чому він вирішив відступити від висновків Верховного Суду.

Відповідач Національний банк України подав до апеляційного суду відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вважає, що враховуючи приписи ст.81 ЦПК України та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, які відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України мають враховуватись судами, позивач повинен довести факт заподіяння шкоди, а також, що ця шкода заподіяна йому саме у зв`язку із встановленням факту протиправних дій/рішень бездіяльності НБУ.

Тому, зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача, оскільки не доведено, що внаслідок прийняття рішень/дій/бездіяльності НБУ порушено право позивача, як кредитора ПАТ КБ «Хрещатик» на отримання коштів за договорами банківського вкладу, не доведено завдану шкоду позивачу та причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду представником позивача не доведена вина відповідача у доведенні ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до неплатоспроможності, не доведено завдану шкоду позивачу (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні ст. 1166 ЦК України) та причинний зв`язок між шкодою і неправомірними діями відповідача.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що між позивачем та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» 11.06.2016 року укладено договір банківського вкладу №245D-602805 «Подвійна сила» в національній валюті, відповідно п.1.1. якого вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти на вкладний рахунок № НОМЕР_1 у сумі 592 522 грн. 31 коп. на строк від 11.06.2015 року до 10.06.2016 року, з відсотковою ставкою відповідно до п.1.2. вказаного договору 25, 22 %.

30 вересня 2015 року між позивачем та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» укладено договір банківського вкладу № .245D-625567 «Подвійна сила» в національній валюті, відповідно до п.1.1. якого вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти на вкладний рахунок № НОМЕР_2 у сумі 1 415 291 грн. 51 коп. на строк від 30.09.2015 року до 04.10.2016 року, з відсотковою ставкою відповідно до п.1.2. вказаного договору 25, 22 %. (а.с.7-10).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2017 року у справі №826/6665/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду (зараз Шостий апеляційний адміністративний суд) 30.07.2017 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.12.2017 року було встановлено неправомірність та скасовано Постанову Правління Національного банку України від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», а постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у справі №826/15685/16 було визнано протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини.

За п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з п.6 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, згідно п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Статтею 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних фактично унеможливило виконання своїх зобов`язань щодо виплати вкладу та відсотків позивачу.

Згідно з п.1 ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань, є кредитором банку.

Отже, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку.

Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 20 січня 2015 року у справі №6-2001цс15.

На виконання положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу була виплачена гарантовану суму у розмірі 200 000 грн., про що зазначено позивачем у позовній заяві та підтверджено представником позивача у судовому засіданні.

Таки як між позивачем та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» виникли договірні відносини, то стягнення суми вкладу позивачу повинно відбуватись на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і заподіювачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.

Складовими для відшкодування шкоди є а) наявність шкоди; б) протиправна поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Згідно зі ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади.

Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку.

Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.

Отже, з врахуванням викладеного, хоча й постановою Окружного адміністративного суду міста Києва визнано бездіяльність Національного банку України протиправною, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що доводи позивача про те, що Національний банк України має нести майнову відповідальність за зобов`язаннями неплатоспроможного банку є необґрунтованими, оскільки в судовому рішенні не міститься висновку про те, що внаслідок дій або бездіяльності Національного банку України було порушено право позивача чи інших кредиторів ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» на отримання коштів за договорами банківського вкладу (депозиту) чи за договорами банківського рахунку.

Під час судового розгляду представником позивача не доведена вина відповідача у доведенні ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до неплатоспроможності, також не доведено завдану шкоду позивачу (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні ст.1166 ЦК України), а також не доведено причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями відповідача.

Судом вірно звернуто увагу на те, що позивач як на підставу для задоволення позовних вимог посилається на положення ст.1173 ЦК України, відповідно до якої є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність.

За ст.2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління.

Особливий статус Національного банку України визначений в рішенні Конституційного Суду України від 26 лютого 2009 року №6-рп/2009, відповідно до п.3.1 якого Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст.99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (ст. 42 Закону України «Про Національний банк України»).

Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст.1173 ЦК України.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: