Справа № 487/1437/21
Провадження № 2/487/1519/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2021 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Ященко В.В., представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів - Павленка В.В., Педак С.В., Лобань Д.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Екопік - Україна», Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» Матвієнка Андрія Анатолійовича про визнання недійсними договорів, -

ВСТАНОВИВ:

05.03.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Екопік - Україна», Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» Матвієнка А.А. про визнання недійсними договору від 16.06.2014 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №460312-КЮ від 15.03.2012, укладеним між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «Екопік-Україна» та договору від 18.07.2014 №486 про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012, укладеним між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «Екопік-Україна».

В підготовчому судовому засіданні представник позивача просив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.

В підготовчому судовому засіданні представник ТОВ «Екопік - Україна» Павленко В.В. просив долучити до матеріалів справи постанову Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №487/6361/17, підтримав клопотання від 19.05.2021 та просив про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України посилаючись на те, що спори, пов`язані з господарськими договорами, сторонами яких є юридичні особи, підлягають розгляду в порядку господарство судочинства, враховуючи, що кредитний договір від 15.03.2012 та договір іпотеки від 15.03.2012 укладено між юридичними особами ПАТ «Банк Морський» та ПП «Вікі».

Крім того, підтримав клопотання від 14.06.2021 та 19.05.2021 та просив про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України посилаючись на те, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.12.2019, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 , визнано договір про відступлення права вимоги від 16.06.2014 року за договором №460312-КЮ від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна», договір від 18.07.2014 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна, договір від 01.09.2014 року про відступлення прав за договором застави рухомого майна №460312/3/1 від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна та договір від 01.09.2014 року про відступлення прав за договором застави рухомого майна №460312/3/2 від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна» недійсними. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.02.2021 рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позову відмовлено, Постановою Верховного Суду від 11.08.2021 (далі справа №487/6361/17) постанова від 22.02.2021 залишена без змін. Предмет і підстави позову в справі №487/6361/17 та у позові ОСОБА_2 у даній справі є однаковими, предмет - визнання недійсними договору від 16.06.2014 про відступлення права вимоги за кредитним договором №460312-КЮ від 15.03.2012 та договору від 18.07.2014 №486 про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012, суб`єктивний склад учасників також є тотожнім, за виключенням ПП «Вікі», у зв`язку із припиненням діяльності підприємства, проте вказане не свідчить про нетотожність сторін. Вважає, звернення до суду з даним позовом є зловживання правом.

Також, просив про скасування заходів забезпечення позову.

В підготовчому судовому засіданні представник ТОВ «Екопік - Україна» Педак С.В. заявлені клопотання підтримав та просив про їх задоволення.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача просив вирішити клопотання щодо доручення до матеріалів справи постанови Верховного Суду на розсуду суду.

Заперечував проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі за п.1, 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, посилаючись на те, що даний позов розглядається саме в порядку цивільного судочинства. Предмет і підстави позову в справі №487/6361/17 та у даній справі є різними, предмет в справі №487/6361/17 - визнання недійсними договору від 16.06.2014 про відступлення права вимоги за кредитним договором №460312-КЮ від 15.03.2012 та договору від 18.07.2014 №486 про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012 за ознаками договору факторингу, у даній справі, що вказані договори відступлення прав вимоги є договорами цесії, також різні сторони у цих справах. Крім того, просив відмовити у клопотанні щодо скасування заходів забезпечення позову.

В підготовчому судовому засіданні представник ПАТ «Банк Морський» Лобань Д.М., не заперечував проти доручення постанови Верховного суду, підтримав клопотання щодо закриття провадження у справі за п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, заперечував проти закриття провадження з підстав п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, не заперечував проти скасування заходів забезпечення позову.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Представники відповідача просили закрити провадження у даній справі відповідно до п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України посилаючись на те, що спори, пов`язані з господарськими договорами, сторонами яких є юридичні особи, підлягають розгляду в порядку господарство судочинства, враховуючи, що у даній справі кредитний договір від 15.03.2012 та договір іпотеки від 15.03.2012 укладено між юридичними особами ПАТ «Банк Морський» та ПП «Вікі».

Згідно п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

В ч.1 ст.19 ЦПК України зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтями 1, 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, з огляду на суб`єктний склад сторін спірних правовідносин, характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що даний спір не належить до числа спорів відповідно до ст. 20 ГПК України, в яких стороною може бути фізична особа та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України задоволенню не підлягає.

Що стосується клопотання представник відповідача про закриття провадження у справі за п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд приходить до наступного:

05.03.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Екопік - Україна», Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» Матвієнка А.А. про визнання недійсними договору від 16.06.2014 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №460312-КЮ від 15.03.2012, укладеним між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «Екопік-Україна» та договору від 18.07.2014 №486 про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012, укладеним між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «Екопік-Україна».

Свої вимоги мотивував тим, що 15.03.2012 року між ПАТ «Банк» Морський» та приватним підприємством «Вікі» укладено кредитний договір №460312-КЮ, згідно п.1.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у виді відновлювальної кредитної лінії для ведення фінансової, господарської та іншої статутної діяльності, в тому числі на поповнення оборотних коштів з кредитним лімітом в розмірі 10 млн. грн. та сплати відсотків за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим Договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 15.03.2012 року між ПАТ «Банк» Морський» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №480, предметом якого є нежитловий об`єкт, що належить іпотекодавцю та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 16.06.2014 року ПАТ «Банк» Морський» та ТОВ «Екопік- Україна» уклали договір про відступлення права вимоги за договором №460312-КЮ від 15.03.2012 року, за умовами якого первісний кредитор за плату, передбачену цим договором, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) право грошової вимоги первісного кредитора за кредитним договором, і до нового кредитора переходять права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Загальна вартість відступлених прав вимог за кредитним договором становить 16 178 117,07 грн. та оплачується новим кредитором відповідно до умов договору. На думку позивача, грошова вимога до боржника була відступлена первісним кредитором новому в обмін на грошові кошти, які новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору. 18.07.2014 року між ПАТ «Банк» Морський» та ТОВ «Екопік- Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012 року. Проте вважає, що уступка права вимоги по кредитному та іпотечному договору відбулась на користь особи, яка не має права надавати кредит, оскільки ТОВ «Екопік- Україна» не може надавати фінансові послуги, не має статусу фінансової установи, тому укладення договорів суперечить вимогам ч.3 ст. 512, 1054 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема того, що ТОВ «Екопік-Україна» не є юридичною особою, яке може надавати фінансові послуги, що є наслідком недійсності вказаних договорів відступлення прав вимоги, які за своєю природою є договорами цесіїі уступки права вимоги.

Крім того, у грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екопік-Україна», Приватного підприємства «Вікі» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Морський» про визнання недійсними договорів, а саме просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 16.06.2014 за кредитним договором від 15.03.2012 № 460312-КЮ та договори про відступлення права вимоги від 18.07.2014 №486 за іпотечним договором №480 від 15.03.2012 та договорами застави рухомого майна, які мають похідний характер від основного зобов`язання.

В обґрунтування вимог вказував, що 15.03.2012 між ПАТ Банк «Морський» і ПП «ВІКІ» укладено кредитний договір № 460312-КЮ, за умовами якого позичальнику на певних умовах відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом у 10 000 000,00 грн, який згодом збільшено.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 15.03.2012 між сторонами за кредитним договором укладено договори застави № 4 60312/3/1, № 460312/3/2 та іпотечний договір № 480.

16.06.2014 ПАТ «Банк» Морський» (первісний кредитор) і ТОВ «Екопік-Україна» (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 15 березня 2012 року № 460312-КЮ, за умовами якого первісний кредитор за плату, передбачену цим договором, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) право грошової вимоги первісного кредитора за кредитним договором, і до нового кредитора переходять права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Загальна вартість відступлених прав вимог за кредитним договором становить 1 178 117,07 грн та оплачується новим кредитором відповідно до умов договору. На думку позивача, грошова вимога до боржника була відступлена первісним кредитором новому в обмін на грошові кошти, які новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору.

18.07.2014 ПАТ «Банк» Морський» (первісний кредитор) і ТОВ «Екопік- Україна» (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 15.03.2012 № 480, 01 вересня 2014 року - договір про відступлення права вимоги за договором застави рухомого майна від 15 березня 2012 року № 460312/3/1 та договір про відступлення права вимоги за договором застави рухомого майна від 15 березня 2012 року № 460312/3/2.

Укладені правочини про відступлення права вимоги є недійсними, оскільки за своєю правовою природою є договорами факторингу, які передбачають певний суб`єктний склад при відступленні права вимоги (у цьому випадку відступлення права вимоги є складовою частиною договору факторингу), зокрема, фактор та клієнт повинні бути банківською або ж фінансовою установою. Водночас особа, яка набула права вимоги, - ТОВ «Екопік-Укрїана» такою особою не є.

Посилаючись на викладене та на вимоги цивільного законодавства України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема того, що ТОВ «Екопік-Україна» не є юридичною особою, яке може надавати фінансові послуги, не має відповідної ліцензії та його не включено до Державного реєстру фінансових установ, умови договору про відступлення права вимоги не відповідають умовам чинного законодавства.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.12.2019 позов задоволено (далі справа №487/6361/17) , визнано договір про відступлення права вимоги від 16.06.2014 року за договором №460312-КЮ від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна», договір від 18.07.2014 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна, договір від 01.09.2014 року про відступлення прав за договором застави рухомого майна №460312/3/1 від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна та договір від 01.09.2014 року про відступлення прав за договором застави рухомого майна №460312/3/2 від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна» недійсними.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.02.2021 рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11.08.2021 постанова Миколаївського апеляційного суду від 22.02.2021 залишена без змін та набрала законної сили.

Як вбачається із матеріалів вказаної справи, а також із змісту судових рішень у справі №487/6361/17, предметом спору є визнання недійсними договору від 16.06.2014 про відступлення права вимоги за кредитним договором №460312-КЮ від 15.03.2012, укладеним між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «Екопік-Україна» та договору від 18.07.2014 №486 про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012, укладеним між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «Екопік-Україна». При цьому, при виділенні з позову у справі №487/6361/17 частини позовних вимог (визнання недійсними договору від 16.06.2014 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 15.03.2012 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012) в окремий позов у даній справі, тотожність предмета позову зберігається, до аналогічного правового висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 800/442/18.

Крім того, заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує в обох випадках тим, що укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором відбулась заміна первісного кредитодавця фінансової станови ПАТ «Банк «Морський» на ТОВ «Екопік-Україна» яке не є юридичною особою, що може надавати фінансові послуги, не має відповідної ліцензії та його не включено до Державного реєстру фінансових установ, відповідно до вимог цивільного законодавства України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому умови договору про відступлення права вимоги не відповідають умовам чинного законодавства, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк абр інша фінансова установа, що є підставою для визнання вказаних договорів відступлення права вимоги недійсними.

Проте, у справі №487/6361/17 позивач, з наведених вище підстав позову, вважав укладені правочини про відступлення права вимоги є недійсними, оскільки за своєю природою є договорами факторингу, у даній же справі з тотожних підстав, укладені правочини про відступлення права вимогиє є недійсними, оскільки за своєю природою вважає договорами цесії.

Також суб`єктний склад учасників вказаного спору, відповідає сторонам, які брали участь у справі №487/6361/17 .

Не свідчить про нетотожність сторін той факт, що у справі №487/6361/17 існував ще один співвідповідач ПП «Вікі», враховуючи, що ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.10.2019 ліквідована юридична особа ПП «Вікі» (справа №915/1997/14). Часткова зміна суб`єктивного складу не дає суду права нового перегляду обставин, які вже встановлені щодо тих учасників, які приймали участь у вирішенні попереднього спору, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі №428/13541/19.

Крім того, слід зауважити, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.02.2021, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 11.08.2021 та набрала законної сили, встановлено, що договори відступлення права вимоги за договорами за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на ТОВ «Екопік-Україна» як нового кредитора. ТОВ «Екопік-Україна» не набуло право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договорів відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Оспорювані правочини є купівлею-продажем прав вимоги та за своєю правовою природою є договорами відступлення права вимоги, укладення яких регулюється статтями 512-519 ЦК України і суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявність у відповідача як нового кредитору ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.

Отже вказаним рішенням визначено правову природу оспорюваних позивачем договорів.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами й обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Отже, закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України можливе за умов, якщо рішення між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч.2 ст. 256 ЦПК України).

Крім того, заборона розгляду тотожного позову випливає і з принципу правової визначеності.

Так, з рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» вбачається, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

У даному разі, суд зазначає, що у пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява №3236/03) від 03.04.2008, суд нагадує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Подання позивачем нового позову про той же предмет і з тих же підстав, з яких прийнято рішення Миколаївським апеляційним судом від 22.02.2021 (справа №487/6361/17), яке Постановою Верховного Суду від 11.08.2021 залишена без змін та набрала законної сили, фактично свідчить про намагання добитися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суд зазначає про те, що розгляд позовних вимог у даній справі ( №487/1437/21) буде мати наслідком порушення принципу res judicata - остаточності рішень суду.

Очевидно, що в силу наведеного вище принципу такий перегляд є неприпустимим.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

За наведеного, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України та скасування заходів забезпечення позову є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу вимоги частини 2 статті 256 ЦПК України, згідно з якими у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись ст. 1-22, 158, 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представників відповідача ТОВ «Екопік - Україна» про закриття провадження у справі за п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України відмовити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Екопік - Україна», Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» Матвієнка Андрія Анатолійовича про визнання недійсними договорів - закрити, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2021, а саме: заборону державному реєстратору вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацію права власності відносно нежитлового об`єкту, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з: літера Б-2 - цех площею 5313,5 кв.м; літера Г - адміністративна будівля площею 317,8 кв.м; літера О - адміністративна будівля площею 135,6 кв.м; літера Ж - магазин- прохідна площею 95,6 кв.м; літера Ш - майстерня; літера Щ1 - сарай; літера Щ2 - сарай; літера Ш1 - сарай; літера Ц - вагова; літера Ц1 - навіс; літера Ч - вбиральня; літера Ю - майстерня; літера Щ - трансформаторна підстанція; літера Т - сарай; літера Є - гараж-літня кухня; літера Р - альтанка; літера Я - торговий павільйон площею 59,3 кв.м; літера Я1 - навіс; літера 1а, 1,3-7 - огорожі; літера 8,10,1,11 споруди.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя С.М. Афоніна