Справа № 350/658/19
Провадження № 22-ц/4808/608/21
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., МаксютиІ.О.,

секретаря Пацаган В.В.,

за участі представника ОСОБА_1 - адвоката Івасишин З.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Рожнятівського районного суду від 08 лютого 2021 року у складі судді Максимів І.В., ухвалене в с.Рожнятів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на довічне проживання,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , у якій він проживає разом зі своєю сім`єю. Крім нього, у квартирі зареєстрована, але фактично не проживає з 2006 року його баба ОСОБА_2 . Всі витрати по обслуговуванню квартири та сплаті комунальних платежів він несе сам, що ставить його у важке матеріальне становище. Реєстрація відповідачки в квартирі перешкоджає йому отримувати субсидію на житло. У добровільному порядку відповідачка знятися з реєстрації в будинку не бажає, оскільки тривалий час проживає за кордоном, чим порушує його майнові права.

Посилаючись на вказані обставини та на положення ст.317, 319, 405 ЦК України, позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою в АДРЕСА_2 .

Відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на довічне проживання.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом позивачка посилається на те, що вона є особою похилого віку. Її син ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина за законом, до складу якої увійшло спадкове майно, а саме 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира була приватизована на підставі рішення виконкому Рожнятівської сільської ради № 40 від 11 листопада 1998 року на ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних долях без зазначення часток.

Після смерті сина ОСОБА_4 , вона перебуваючи у стані стресу, нібито надала відмову від прийняття спадщини, попри те, що мала право на обов`язкову частку у спадщині. Тому ОСОБА_1 отримав свідоцтво про спадщину за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Крім цього, перебуваючи у стані стресу після смерті сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вона надала довіреність, якою уповноважила невістку - дружину покійного сина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подарувати належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , внукові ОСОБА_1 .

Вказана довіреність видана строком на три роки і про можливість передоручення у ній не зазначено. Проте, вручну, невідомою особою, без підпису, вчинено напис "з правом передовір`я". Після видачі вказаної довіреності вона виїхала за кордон на роботу та не знала про подальші дії щодо реалізації довіреності.

На цій підставі 23 березня 2006 року ОСОБА_5 надала довіреність, якою від її ОСОБА_2 імені уповноважила ОСОБА_6 на вчинення аналогічних дій щодо дарування вказаної частки квартири. У цей же день, 23 березня 2006 року, дарувальник ОСОБА_2 від імені якої діяв ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено 23.03.2006 нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. за реєстровим номером № Д-224.

Таким чином, з 23 березня 2006 року ОСОБА_1 , який на той час був неповнолітнім, став власником вказаної квартири.

Проте, незважаючи на те, що вона подарувала належну їй частку у вказаній квартирі ОСОБА_1 , вона продовжувала ставитись до вказаного майна, як до свого житла та постійно проживала в ньому. Однак, з 2018 року відповідач ОСОБА_1 , усвідомлюючи відсутність у неї іншого житла, почав вчиняти дії щодо безпідставного створення перешкод у користуванні цим майном, які полягали в тому, що останній не допускав її до проживання у цьому житлі, а в подальшому розмістив на дверях квартири замки, чим вчинив їй перешкоди у доступі до житла.

З 2018 року, через відсутність іншого житла, вона змушена проживати в інтернаті для людей похилого віку, за що її дочка ОСОБА_7 сплачує по 8000 гривень щомісяця.

Таким чином, вона не проживає у вищевказаній квартирі не за власним бажанням, а в силу перешкод створених відповідачем ОСОБА_1 . Зокрема, 09 серпня 2018 року зафіксовано факт протиправного вчинення перешкод у користуванні житлом, внаслідок чого доступ до житла було вчинено примусово шляхом використання ОСОБА_7 сокири. Постановою Рожнятівського районного суду від 10.08.2018 її дочку ОСОБА_7 було визнано невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, та встановлено, що вона тобто ОСОБА_2 має право на проживання у цьому житлі. Однак, в подальшому вчинення перешкод продовжувалось і на даний час вона знята з реєстрації у вказаній квартирі.

Оскільки в позасудовому порядку даний спір вирішити не можливо, тому вона змушена звернутися в суд з даним позовом.

Позивач за зустрічним позовом просила суд: визнати за нею право на житло та довічне користування у квартирі АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 для постійного проживання та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 08 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права на користування житлом задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на довічне проживання відмовлено.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник апеллянта вважає, що рішенням суду порушено право позивачки на мирне, вільне та безперешкодне володіння належним їй майном.

Апеляційна скарга обґрунтована обставинами, вказаними у зустрічному позові. Окрім того, представник апелянта зазначає, що незважаючи на те, що ОСОБА_2 подарувала належну їй частку у спірній квартирі внукові, вона продовжувала ставитись до вказаного майна як до свого житла і постійно там проживала.

Представник вказує на те, що довіреність від 29.07.2005, на підставі якої було відчужено частку апелянтки у квартирі, містить допис, вчинений від руки щодо права передоручення, що суперечить вимогам законодавства в частині оформлення довіреностей. Так само заява про відмову від спадщини написана нотаріусом, а не ОСОБА_2 власноручно.

Представник апелянта також звертає увагу на те, що з 2018 року відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 створював перешкоди апелянтці у користуванні квартирою, зокрема встановлював на дверях навісні замки (колодки).

З 2018 року ОСОБА_2 проживала в інтернаті для людей похилого віку через відсутність іншого житла. Така обставина доводиться копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон, в якому немає відміток про виїзд за кордон.

ОСОБА_3 посилається на постанову Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, де зазначено, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше 6 місяців та відсутність поважних причин.

Представник апелянта наголошує на тому, що ОСОБА_2 постійно проживала у спірній квартирі і лише після створення перешкод з боку ОСОБА_1 у проживанні була змушена проживати у інтернаті і в посторонніх людей.

Зокрема, 09.08.2018 зафіксовано факт протиправного вчинення перешкод у користуванні житлом, внаслідок чого доступ до житла було вчинено примусово, що підтверджується постановою Рожнятівського районного суду від 10.08.2019.

В подальшому вчинення перешкод продовжувалось.

Представник апелянта акцентує на тому, що при задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 апелянтка фактично буде особою без місця проживання та без місця реєстрації, так як іншого майна у неї немає.

ОСОБА_3 також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання про допит свідків та допит директора пансіонату та не дослідив обставин справи.

З наведених підстав представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволити.

У засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 вимоги скарги підтримала, просила її задоволити.

Апелянт та його представник в судове засідання не з`явилися. Представником апелянта адвокатом Хоптієм М.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі, яке судом відхилено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалене рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: договір дарування від 23.03.2006 та свідоцтво про право на спадщину від 30.01.2006. Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 6).

Згідно із відомостями будинкової книги для прописки громадян, у належній позивачу квартирі зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 28-31).

ОСОБА_2 є бабою ОСОБА_1 , була співвласником вищевказаної квартири разом зі своїм сином, батьком позивача за первісним позовом ОСОБА_4 .

Згідно із актами, складеними депутатами Рожнятівської селищної ради в присутності сусідів від 15.11.2017 та від 04.03.2019, ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_2 , однак не проживає за вказаною адресою (а.с. 32-33).

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїммайном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Позивач звернувся до суду про втрату права користування відповідачкою спірною квартирою на підставі частини другої статті 405 ЦК України. За змістом наведеної норми член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не проживає у належній позивачу квартирі протягом останніх п`ятнадцяти років, її майна та речей у вказаній квартирі немає, а доказів поважності непроживання відповідачкою у спірній квартирі сторонами не надано та судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, однак вважає за необхідне врахувати таке.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, посилаючись на статті 317, 391 та частину 2 статті 405 ЦК України, зазначив, що відповідач не проживає в належному йому на праві приватної власності будинку більше року, а тому наявні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування цим житлом.

Частинами 1 та 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки відповідач є бабусею позивача та не належить до членів його сім`ї в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, не веде з ним спільне господарство, то посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка стосується членів сім`ї власника житла, є помилковим.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Приписами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника житлового будинку, квартири використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Встановлено, що акти які містяться в матеріалах справи підтверджують факт відсутності відповідачки за первісним позовом у спірній квартирі. у той же час, докази на підтвердження того, що таке непроживання відповідачки зумовлене поважними причинами, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, відсутні докази на підтвердження доводів відповідачки щодо вчинення позивачем перешкод у користуванні їй спірним житлом.

При цьому, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідачки за первісним позовом про те, що вона постійно проживала в Україні та не виїжджала за кордон, на підтвердження чого надала копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, оскільки даний паспорт виданий тільки 27 серпня 2018 року, а лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07.10.2020 року, свідчить, що ОСОБА_2 у період з 01.03.2016 по 31.03.2019 неодноразово перетинала кордон України, останній раз 06 лютого 2019 року. Тобто доводи ОСОБА_2 не узгоджуються із матеріалами справи, а тому не беруться до уваги судом.

У той же час, факт проживання ОСОБА_2 за межами України підтверджується також поясненнями її дочки, які містяться в постанові судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2018 року та зводяться до того, що ОСОБА_2 проживає з дочкою в Чехії, але офіційно документи на право проживання там у неї ще відсутні. ОСОБА_2 у позовній заяві та апеляційній скарзі також посилалася в обґрунтування свої доводів на вказану постанову, однак колегія суддів звертає увагу на те, що у такій відсутній висновок судді про встановлення факту створення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_2 у користуванні спірним майном. Відтак, такі доводи представника апелянтки не заслуговують на увагу.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на довічне проживання, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_2 не є власницею спірної квартири, а тому не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, яке є складовим права власності.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначала про те, що їй на праві власності належала частка у спірній квартирі. Однак, внаслідок укладення договору дарування та відмови від прийняття спадщини після смерті сина батька позивача за зустрічним позовом, які, як вона вважає, підлягають визнанню недійсними, її незаконно позбавили права власності. Вказані доводи ОСОБА_2 , суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом розгляду іншої справи, зокрема, за її позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, свідоцтва на спадщину за законом недійсним в частині.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Не зважаючи на помилкове застосування ст. 405 ЦКУ , підстави для скасування фактично правильного по суті рішення відсутні.

Отже, беручи до уваги положення статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Максюта І.О.