ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 646/4425/17

провадження № 22-ц/818/1769/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з рогляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року,-

в с т а н о в и в:

У червні 2017 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, яким, з урахуванням уточнень, він просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року, укладений від імені ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , за яким було відчужено автомобіль марки MERCEDES-BENZ GL 350 CDI 4 МАТІС 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 та застосувати наслідки недійсності Договору, а саме: скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на автомобіль, повернути у власність ОСОБА_1 автомобіль, відновивши реєстрацію права власності на автомобіль за ОСОБА_1 , вилучити з володіння ОСОБА_2 або будь-якої іншої особи та повернути у власність ОСОБА_1 автомобіль, стягнути з відповідачів витрати за автотоварознавче дослідження.

В обґрунтування позову зазначає, що у листопаді 2015 року до ОСОБА_1 звернулася його донька ОСОБА_6 з проханням надати їй автомобіль марки MERCEDES-BENZ GL 350 CDI 4 МАТIС 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ім`я позивача, для здійснення подорожі разом зі своєю сім`єю (чоловіком ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_7 ) до родичів у Республіку Білорусь під час новорічних свят. Мотивуючи необхідність наявності довіреності на зазначений автомобіль (в т.ч. з правом розпорядження) під час перетинання державного кордону України (обов`язковість чого передбачено п.7 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затв. Наказом Державної митної служби України 17.11.2005р. № 1118), донька вмовила позивача надати відповідну довіреність на її чоловіка ОСОБА_3 , що було ним зроблено 23.11.2015. Проте, після повернення доньки позивача, вказаний автомобіль позивачу повернуто не було.

Як він довідався з відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області №31/20-16 від 04.01.2017 року, відразу після повернення з поїздки за кордону по дорученню було знято з обліку вказаний автомобіль та 05.02.2016 від його імені було укладено договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 (рідною сестрою його дружини - ОСОБА_4 ), за яким було відчужено за 130 тис. грн. автомобіль, яка є значно нижчою ціною від ринкової вартості станом на день укладання вказаного договору. Так, згідно Довідкового консультаційного повідомлення від 21.02.2017 року судового експерта Шаповалова В.І. про середню ринкову вартість зазначеного автомобіля, його ціна продажу станом на 05.02.2016р. складала 1588790 гривень, тобто в 12 разів більше, ніж зазначено в Договорі купівлі- продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016., що свідчить про фіктивність укладеного договору, в результаті чого позивач був позбавлений права власності на зазначений автомобіль та жодних коштів від його продажу він до цього часу не отримував. Таким чином, при укладанні Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016р. за ціною, що є набагато нижчою від ринкової вартості, представник продавця ( ОСОБА_3 ) діяв всупереч майновим інтересам свого довірителя ( ОСОБА_1 ). Вартість вказаного повідомлення експерта склала 500,00 грн., які були сплачені 20.02.2017 представником позивача згідно квитанції № 595778. Жодних повідомлень про те, що вказаний автомобіль було продано, позивач не отримував, ніяких грошей від продажу зазначеного автомобіля він також не отримував, що свідчить про фіктивний характер вчинюваного правочину, оскільки правових наслідків вчинення договору купівлі-продажу автомобіля не настало (власник не отримав грошових коштів, а спірне майно - автомобіль, опинився у володінні та можливості розпоряджатись дружини та навіть не перебував і тижня у володінні покупця (рідної сестри дружини позивача), оскільки 09.02.2016 ОСОБА_2 за довіреністю (з правом керування та продажу) строком на 7 років передала у володіння та користування (з можливістю розпорядження) зазначений автомобіль дружині позивача - ОСОБА_4 , тобто, майже відразу після укладання договору купівлі-продажу від 05.02.2016, причому реєстраційний номер НОМЕР_2 залишився без змін), що свідчить про те, що дружина приховала спільне майно (вказаний автомобіль), щоб уникнути його розподілу, шляхом укладання фіктивного договору купівлі-продажу, залишивши у своєму фактичному володінні зазначений автомобіль та можливість ним розпоряджатися через оформлення відповідної довіреності від нового власника (її рідної сестри). Крім того, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12.07.2017 у справі № 619/134/17, яке набрало законної сили 13.09.2018, було встановлено тимчасову недієздатність ОСОБА_1 під час вчинення правочину 07.07.2015 щодо усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними, та існуючі в той час порушення психічних розладів істотно впливали на здатність позивача усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі є підставою для визнання складеного в такому стані договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1ст. 225 ЦК України.

Так, згідно Висновку судово-психіатричної експертизи №20 від 30.05.2017 у момент здійснення правочинів 07.07.2015, 07.09.2015, 23.11.2015 ОСОБА_1 страждав на хронічний психічний розлад, а саме біполярний афективний розлад з симптомами манії з психотичною симптоматикою, ОСОБА_1 в момент здійснення правочинів 07.07.2015, 07.09.2015, 23.11.2015 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року позов залишено без задоволення.

Судове рішення мотивовано тим, що на думку суду першої інстанції посилання позивача на те, що спірний договір є фіктивним та вчинений на підставі довіреності, яка видана у момент коли, позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не підтверджені. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційної скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року та ухвалити нове яким задовольнити позов.

Вважає, що рішення суду є необґрунтованим у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а висновки, що були викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають дійсності.

Зміст апеляційної скарги стосовно доводів та обставин тотожній змісту позову.

Позивач наполягає, що 23.11.2015, тобто на момент укладення довіреності, ОСОБА_1 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждав на хронічний психічний розлад, а відповідачі скористались його станом та уклали оспорюваний договір купівлі продажу авто від 05.02.2016.

На підтвердження наведеного факту представник позивача наводить висновок судово психіатричної експертиза № 20 від 30.05.2017, № 66 від 16.05.2019, та вказує, що суд не надав належну оцінку цим доказам.

Крім того, не погоджується із висновком суду щодо того, що цивільні справі № 638/15252/16 та № 619/134/17, в рамках яких отримано вказані висновки, не стосуються предмету спору у цій справі, а відтак не мають преюдиційного значення для її розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно відмовився від врахування обставин та доказів, встановлених судами під час розгляду інших справ стосовно тих самих осіб.

Узагальнюючи наведене, позивач підкреслює, що в оскаржуваному рішення суду першої інстанції відсутній логічно наслідковий зв`язок між встановленими судом обставинами справи, наданням цим обставинам оцінки, застосуванням певних норм права, та висновком, до якого у підсумку приходить суд, а тому вважає, що таке рішення підлягає скасуванню.

Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить суд залишити апеляційну скаргу без звдоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві зазначає, що доводи апеляційної скарги тотожні тим, що викладені у позові. Наполягає на тому, що висновки експертів складені на підставі недостовірної інформації про стан здоров`я ОСОБА_1 . Загалом вважає, що підстави якими обгрунтовується апеляційна скарга є абстрактними, не містять конкрентних вказівок про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явились, подали до суду заяви, в яких просять розглядати справу без їх участі.

До суду з`явився представник позивача та відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що 23 листопада 2015 року ОСОБА_1 надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 , в тому числі, укладати договори купівлі-продажу автомобілю марки Mercedes-Benz GL 350 CDI 4 MATIC, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Для здійснення передбачених повноважень, ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 необхідний обсяг прав.

Довіреність видано строком на один рік та дійсна до 23 листопада 2016 року з правом передоручення, з правом виїзду за кордон та догляду на митницях.

05 лютого 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_3 , який діяв на підставі зазначеної довіреності, продав спірний автомобіль ОСОБА_2 за 130 000,00 грн.

09 лютого 2016 року ОСОБА_2 видала довіреність на право керування та розпорядження цим автомобілем дружині позивача - ОСОБА_4 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на положення ст.234 ЦК України.

В уточненій позовній заяві позивачем було також зазначено, що підставами для визнання вищевказаного договору купівлі продажу недійсним є тимчасова недієздатність позивача у момент видачі довіреності ОСОБА_3 . На підтвердження вищевказаних вимог, позивач посилався на копію Висновку судово-психіатричного експерта № 20 від 30.05.2017р., копію рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12.07.2017 р., копію Висновку судово-психіатричного експерта № 66 від 16.05.2019р.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення угоди він (або інша особа) не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Так, вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги роз`яснення, викладені в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якими правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Суть цього поняття полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Так, згідно Висновку судово-психіатричної експертизи №20 від 30.05.2017, у момент здійснення правочинів 07.07.2015, 07.09.2015, 23.11.2015 ОСОБА_1 страждав на хронічний психічний розлад, а саме біполярний афективний розлад з симптомами манії з психотичною симптоматикою. ОСОБА_1 в момент здійснення правочинів 07.07.2015, 07.09.2015, 23.11.2015 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В той же час, у відповідь на запит прокурора Харківської місцевої прокуратури Харківської області від 13.05.2019., Громадською організацією «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА» повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на амбулаторному лікуванні в Приватній психіатричній клініці. В якості додатку до листа від 30.05.2019., громадським об`єднанням надано копію медичної карти амбулаторного хворого № 0171 від 30.06.2015. (форма 25/о), складеної на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підписом особи «зав. отд. ОСОБА_9 » та скріпленої печаткою громадського об`єднання Громадська організація «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА».

У відповідь на адвокатський запит від 25.06.2019р. № 2506/1, листом № 17/53/1519-19/17711 від 08.07.2019 року Міністерство охорони здоров`я України повідомило про відсутність в Ліцензійному реєстрі МОЗ України інформації про видачу ліцензії МОЗ України на провадження господарської діяльності з медичної практики громадському об`єднанню (без статусу юридичної особи) Громадська організація «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА» та ФОП ОСОБА_10 .

У відповідь на запит прокурора Харківської місцевої прокуратури № 2 від 19.07.2019р. № 04-09-6029-18, листом Міністерство охорони здоров`я України повідомило, що у Ліцензійному реєстрі МОЗ України відсутня інформація про видачу ліцензії МОЗ України на провадження господарської діяльності з медичної практики суб`єктам господарювання Приватна психіатрична клініка міста Одеси, ФОП ОСОБА_9 . Також у листі зазначено, що діяльність з надання медичної (психіатричної) допомоги підлягає ліцензуванню та може здійснюватись виключно медичними працівниками, що мають відповідну медичну освіту та кваліфікацію.

У висновку експерта № 20 від 30.05.2017, яка проведена Українським НДІ соціальної і судової психіарії та наркології МОЗ України, зазначено, що експертиза була проведена, в тому числі, на підставі медичної карти амбулаторного хворого № 0171 ОСОБА_1 . Як зазначено судом вище, вказана карта амбулаторного хворого № 0171 була видана Громадською організацією «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА».

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 66 від 16.05.2019 року, складеного експертами ДУ Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України, ОСОБА_1 , в момент здійснення правочинів 07.07.2015 та 23.11.2015 р. страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді Біполярного афективного розладу з симптомами манії з психотичною симптоматикою (МКХ-10:FЗ 1.2). ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в момент здійснення правочинів 07.07.2015 та 23.11.2015, не міг розуміти, не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.".

У висновку експерта № 66 також зазначено, що експертиза була проведена, в тому числі, на підставі медичної карти амбулаторного хворого № 0171 ОСОБА_1 , виданої Громадською організацією «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА». Також у експертизі містяться посилання на дані експертизи № 20 від 30.05.2017 року.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції, зазначає, що медичну карту амбулаторного хворого № 0171 створено та заповнено Громадською організацією, яка не мала ліцензії МОЗ України на провадження господарської діяльності з медичної практики, не мала права на проведення медичних оглядів, не мала права надавати медичну допомогу та встановлювати діагнози. Отже карта амбулаторного хворого № 0171 не могла бути використана як доказ у справі або як матеріал при проведенні експертизи.

Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається закладами з надання психіатричної допомоги всіх форм власності, а також лікарями-психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства.

З наведеного вбачається, що психіатрична допомога може надаватись виключно за наявності ліцензії. Водночас Громадська організація «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА» не має ліцензії МОЗ України на провадження господарської діяльності з медичної практики, тому висновки судово медичних експертиз у справі в основу яких покладено медичну документацію, складену Громадською організацією "Приватна психіатрична клініка" є неналежним доказом у справі, а отже не може бути використаний для встановлення обставин на які посилається позивач.

Таким чином, в даному випадку не може йти мова про встановлення абсолютної неспроможності позивача, як того вимагає законодавство, для застосування положень ч.1 ст. 225 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів критично ставиться до висновків судово медичних експертиз, які містяться у справі і погоджується з аналогічним висновком суду першої інстанції.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що на момент складення довіреності, на підставі якої здійснено оспорюваний правочин він перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Встановивши зазначені обставини, дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності та виходячи з презумпції психічного здоров`я фізичної особи, а також враховуючи висновки експертизи, засновані на неналежних медичних документах, відсутні підстави вважати, що в момент складання довіреності він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог у даній справі відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в рішенні суду.

Решта доводів апеляційної скарги вже були предметом розгляду суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку, фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, є аналогічними підставам подання позову, які судом першої інстанції було досліджено та надано обґрунтовану оцінку.

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють доводи позовної заяви та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позову були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови

складено 1 вересня 2021 року