КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/18206/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11022/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чех Н.А., по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначив, що 29 вересня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 22-5Q3/09-2005А, відповідно до якого позичальник отримав кредит в сумі 22 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних. В якості забезпечення виконання зобов`язання між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року.

Зазначав, що 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/12, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А перейшло до ТОВ «Кредекс Фінанс». 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/12-КВ, за умовами якого право вимоги за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А та договором поруки № 22-5Q3/09-2005А перейшло ТОВ «Вердикт Фінанс». 15 липня 2020 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір № 15/07/2020 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал», як позивач, наділений правом грошової вимоги до відповідачів. Вказував, що станом на 04 листопада 2020 року за вказаним кредитним договором виникла заборгованість, яка становить 105 282,83 грн. та включає в себе нарахування 3 % річних у сумі 34 261,81 грн., пеню за подвійною обліковою ставкою у сумі 71 021,02 грн.

Враховуючи вказане, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 105 282,83 грн. заборгованості за кредитним договором, судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. та витрати на правову допомогу - 20 000,00 грн. (т. 1 а.с. 2-8).

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності до позовних вимог (т. 1 а.с. 129-136, 146-153).

Відповідач ОСОБА_2 також подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку з припиненням поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України (т. 1 а.с. 173-176).

У відповіді на відзив генеральний директор ТОВ «Вердикт Капітал» Іжаковський О.В. просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, відзив та заяву про застосування строків позовної давності просив відхилити (т. 1 а.с. 183-190).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року позов ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення (а.с. 213-218).

Не погодившись з рішенням районного суду, 15 червня 2021 року генеральний директор ТОВ «Вердикт Капітал» Іжаковський О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути витрати на професійну правничу допомогу з відповідачів (а.с. 224-237).

На обґрунтування скарги зазначив, що станом на 04 листопада 2020 року у відповідачів виникла заборгованість за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року, яка становить 105 282,83 грн. та включає в себе нарахування 3 % річних у сумі 34 261,81 грн., пеню за подвійною обліковою ставкою у сумі 71 021,02 грн. Судом не ставилась під сумнів обставина видачі кредиту, оскільки застосовано строк позовної давності, який можливо застосувати лише до дійсної вимоги. Звертав увагу на те, що позивачем не стягувалась заборгованість за кредитом та відсотками, оскільки строк позовної давності за даними нарахуваннями було пропущено, а заявлялась вимога про стягнення заборгованості за 3% річних та пенею за подвійною обліковою ставкою НБУ. Станом на день подання позовної заяви відповідачі не повернули отримані кредитні кошти, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення пені та 3% річних, нарахування яких було проведено від суми тіла кредиту 380 285,36 грн. Позовну заяву подано в межах строку позовної давності.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Береговий І.В. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (т. 2 а.с. 1-6).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, а договір поруки припинив свою дію в порядку ст. 559 ЦК України.

Колегія суддів не в повній мірі погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 вересня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 22-5Q3/09-2005А, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 22 000,00 доларів США, еквівалент 111 100,00 грн. на придбання транспортного засобу марки «Nissan», 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків у розмірі 12,5 % річних за їх користування. Даний автомобіль був переданий в заставу для забезпечення виконання зобов`язання (т. 1 а.с. 10-14).

Відповідно до Графіку погашення кредиту, який оформлений Додатком 1 до вищевказаного кредитного договору № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року, кредитні кошти мали б бути повернені позичальником 29 вересня 2011 року (а.с. 15-16).

29 вересня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 22-5Q3/09-2005А, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати за виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А (т. 1 а.с. 17-18).

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/12 щодо передачі грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі і № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року (т. 1 а.с. 37-40).

20 квітня 2012 року право вимоги за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року передано ТОВ «Вердикт Фінанс» згідно Договору факторингу № 05/12-КВ, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» (т. 1 а.с. 41-43).

За змістом наданих до суду доказів заборгованість позичальника ОСОБА_1 станом на дату повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором і повернення кредитних грошей (29 вересня 2011 року) складала 8980,48 доларів США за тілом кредиту та 4353,72 долари США за процентами, а всього - 13334.20 доларів США (а.с. 25-33).

Вказані обставини наявності заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед Банком у вищевказаному розмірі підтверджені набравшим законної сили рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2014 року та ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2015 року у справі № 755/7125/14-ц (а.с. 118-126,206-209).

15 липня 2020 року право вимоги за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року передано ТОВ «Вердикт Капітал» згідно Договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 15-07/2020, укладеного між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» (т. 1 а.с. 44-49).

Згідно з додатком № 3 до Договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 15-07/2020 від 15 липня 2020 року заборгованість боржника ОСОБА_1 за кредитним договором становить 380 285,396 грн. (т. 1 а.с. 50).

До позовної заяви позивач долучив розрахунок заборгованості 3 % річних та пені та просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 105 282,83 грн. заборгованості за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року (т. 1 а.с. 34-36).

Щодо наявності права вимоги позивача до відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Як вбачається з позовної заяви, позивач ТОВ «Вердикт Капітал» на обґрунтування своїх вимог зазначав, що набув право вимоги до відповідачів на підставі договору про відступлення права вимоги № 15-07/2020 від 15 липня 2020 року, укладеного між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Вердикт Фінанс», яке у свою чергу набуло таке право на підставі договору факторингу № 05/12-КВ від 20 квітня 2012 року, укладеного між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Кредекс Фінанс», яке набуло таке право на підставі договору факторингу № 05/12 від 20 квітня 2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (т. 1 а.с. 44-50).

Таким чином, позивач набув право вимоги за укладеним правочином, який у встановленому порядку недійсним (нікчемним) не визнаний, а тому суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи відповідача у справі.

Щодо доведеності наявності заборгованостіі застосування наслідків спливу строків позовної давності.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що станом на 04 листопада 2020 року за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року виникла заборгованість, яка становить 105 282,83 грн. та включає в себе нарахування 3 % річних у сумі 34 261,81 грн., пеню за подвійною обліковою ставкою у сумі 71 021,02 грн.

Вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами у цьому провадженні позивач не заявляв.

На підтвердження суми заборгованості позивач надав до суду розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що за основу при розрахунку 3 % річних та пені бралася основана сума заборгованості 380 285,36 грн. (яка згідно з додатком № 3 до Договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 15-07/2020 від 15 липня 2020 року була відступлена позивачу) (т. 1 а.с. 34-36, 50).

При цьому позивач надав до суду виписку по кредитному договору ОСОБА_1 за період з 29 вересня 2005 року по 21 червня 2012 року, з якого вбачається, що станом на 05 квітня 2012 року залишок основного боргу становив 8980,48 доларів США та 4353,72 доларів США заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, що складало 381 358.12 грн. ( 13334.20 доларів США х 28.60 грн./долар США за офіційним курсом гривні до долара США станом на 04 листопада 2020 року, визначення позивачем розрахунку заборгованості (т. 1 а.с. 25-33).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 не заперечував, що станом на дату настання строку повернення кредиту (29 вересня 2011 року) за кредитним договором № 22-5Q3/09-2005А від 29 вересня 2005 року дійсно не виконав зобов`язання у повному обсязі щодо повернення тіла кредиту та визнав заборгованість у сумі 71 754,04 грн. (т. 1 а.с. 149).

Позичальник ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами погашення (повністю або частково) вищевказаної заборгованості або неправильності розрахунку такої, тому доводи відповідача про наявну заборгованість лише у розмірі 71 754.00 грн. суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив. При цьому, кредитним договором було визначено виконання грошового зобов`язання у валюті кредиту (доларах США).

Стаття 256 ЦК України містить визначення поняття позовної давності. Так, за змістом наведеної статті, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча й існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Отже, кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 715/1452/19 (провадження № 61-8415 св 20) та постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5872/19 (провадження № 61-937св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом строк повного виконання кредитного зобов`язання позичальником настав 29 вересня 2011 року, рішення рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2015 року у справі № 755/7125/14-ц відмовлено в задоволенні позову кредитора про звернення стягнення на заставне майно, із зазначеним позовом позивач ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» звернувся 25 листопада 2020 року про що свідчить штемпель поштового відправлення позовної заяви (а.с. 2-73).

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено в суді першої інстанції про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності (ст. 267 ЦПК України) про що подано відповідну письмову заяву.

Зважаючи на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі 34 261,81 грн. з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду із зазначеними вимогами.

Поряд з цим, вищевказаним кредитним Договором передбачена процентна ставка за користування кредитними грошима та визначений розмір пені за невиконання (неналежне виконання) кредитних зобов`язань позичальником. Визначення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБ України умови укладеного сторонами кредитного Договору не містять. За таких обставин, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та такими, що не підлягають задоволенню вимоги апелянта про стягнення 71021.02 грн. пені, нарахованої позивачем за подвійною обліковою ставкою НБ України з посиланням на положення ст. 1048, 1049 ЦК України.

Висновки районного суду про відмову задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за пропуском позивачем строку позовної давності є помилковими.

Щодо позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Згідно з п. 1.4 вищевказаного Договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною (т. 1 а.с. 17-18).

Відповідно до пунктів 2.2-2.3 Договору поруки, обов`язок поручителя виконати боргові зобов`язання виникає при отриманні від кредитора відповідної вимоги. Така вимога вважається отриманою поручителем, якщо кредитор надіслав її поштою за адресою, вказаною в цьому Договорі.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції Закону, чинній на час настання строку виконання позичальником кредитного зобов`язання) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Доказів укладення між Банком і поручителем додаткових угод, які б збільшували строк поруки до суду не надано і судом не встановлено.

З вказаного вище можна зробити висновок, що відповідно 29 вересня 2011 року настав строк повного дострокового виконання кредитного зобов`язання боржником та, відповідно, поручителем, а із вищезазначеної дати боржник порушував зобов`язання за кредитним договором та не погашав заборгованість.

Оскільки строк повного дострокового виконання кредитного зобов`язання поручителем настав 29 вересня 2011 року, а кредитор звернувся з позовом до суду лише 25 листопада 2020 року про що свідчить штемпель поштового відправлення на конверті, в якому була надіслана позовна заява, позивач пропустив визначений законом шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя у зв`язку з чим порука ОСОБА_2 є припиненою.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав покладення солідарної відповідальності на ОСОБА_2 за зобов`язаннями ОСОБА_1 по вищевказаному кредитному Договору.

Таким чином, помилковими є висновки районного суду про відмову в задоволенні позову про стягнення 71021.02 грн. пені, нарахованої позивачем за подвійною обліковою ставкою НБ України з посиланням на положення ст. 1048, 1049 ЦК України, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Тому, оскаржуване рішення районного суду в цій частині слід скасувати із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

В іншій частині оскаржуване рішення районного суду слід залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позовуТовариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення 71021 грн. 02 коп. пені і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова