Справа № 345/450/21
Провадження № 22-ц/4808/1041/21
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

за участю представника апелянта Чернописької Г.О.,

представника Рогатинської ЦРЛ Гелей М.І., відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Шевчука П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Сухарник І.І. в м. Калуш, у справі за позовом керівника Тисменицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рогатинської міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» Рогатинської міської ради Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріально ї шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року керівник Тисменицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рогатинської міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» Рогатинської міської ради Івано-Франківської області звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28.01.2020 скасовано рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, яким у задоволенні позову відмовлено. Ухвалено нове рішення, яким вирішено поновити ОСОБА_2 на посаді лікаря-ординатора кардіологічного відділення Рогатинської ЦРЛ та стягнути з Рогатинської ЦРЛ на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2018 по 28.01.2020 в розмірі 67 760,00 гривень.

На виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду наказом головного лікаря КНМП «Рогатинська ЦРЛ» від 15.02.2020 ОСОБА_2 поновлена на роботі. Крім того, управлінням Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області ОСОБА_2 05.02.2020 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 як головний лікар КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня» був наділений повноваженнями щодо прийняття на роботу та звільнення з роботи в даній установі. А тому, враховуючи положення ст. 130, 237 КЗпП України у нього виник обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня» у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня» Рогатинської міської ради матеріальну шкоду у розмірі 67 760,00 грн в порядку регресу, а також 2270,00 грн судового збору.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» Рогатинської міської ради Івано-Франківської області 19 372,00 грн матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської обласної прокуратури 2 270,00 гривень судового збору.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, перший заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст. 137 КЗпП України, якою передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду заподіяно. Вказана стаття передбачає можливість суду зменшити розмір матеріальної шкоди, якщо така шкода не відноситься до прямої дійсної шкоди. У той же час, витрати, понесені підприємством внаслідок незаконних дій відповідача, встановлених судовим рішенням, які полягали у незаконному звільненні працівника, є прямою дійсною шкодою, а тому така шкода відшкодовується у повному розмірі. Всупереч зазначеному, суд першої інстанції, встановивши відсутність умислу у діях відповідача на заподіяння збитків підприємству, безпідставно частково стягнув з ОСОБА_1 збитки, заподіяні підприємству, тобто в межах середньомісячного заробітку.

Апелянт звертає увагу на те, що позиція щодо відшкодування особою, за наказом якої проведено звільнення працівника, збитків внаслідок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у повному розмірі викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 161/6047/16-ц.

Із урахуванням викладеного, перший заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов задоволити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Шевчук П.В. зазначає про те, що твердження представника апелянта є надуманими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, відповідно відсутні підстави для його скасування.

Обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи покладається на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, лише при наявності її персональної вини в цьому. У той же час, дії головного лікаря Бандури Т.М. не були свавільними, а спрямовувалися на економію коштів підприємства, приведення штатного розпису в межі бюджетних асигнувань та вимог бюджетного законодавства. Підписуючи (видаючи) наказ про звільнення ОСОБА_2 відповідач не усвідомлював і не міг усвідомлювати неправомірність своїх дій, а саме недотримання процедури звільнення з посади, так як обов`язок проведення звільнення відповідно до норм чинного законодавства, зважаючи на те, що відповідач за професією є лікарем та не володіє достатньою кількістю знань у сфері трудових відносин, було покладено на відділ кадрів та спеціально створену відповідальну комісію. Рішення щодо звільнення особи приймалося також за участю відділу кадрів та створеної комісії, відтак відповідач не діяв одноосібно.

Крім того, представник відповідача звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, звільнений з посади головного лікаря у березні 2021, на його утриманні перебуває жінка з малолітніми дітьми, а також він сплачує аліменти на утримання дитини від попереднього шлюбу. Вказане свідчить про скрутне матеріальне становище відповідача, що є підставою для зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю.

Враховуючи викладене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримала скаргу та просила її задоволити.

Відповідач та його представник скаргу не визнали, просили її відхилити.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача,учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом головного лікаря Рогатинської ЦРЛ Бандури Т.М. № 416-о від 24.10.2018 ОСОБА_2 звільнено з посади лікаря-кардіолога кардіологічного відділення Рогатинської ЦРЛ з 06 листопада 2018 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) (а.с. 31).

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди (а.с.12-15).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року скасовано зазначене вище рішення суду. Ухвалено нове, яким поновлено ОСОБА_2 на посаді лікаря-ординатора кардіологічного відділення Рогатинської центральної районної лікарні.Стягнуто з Рогатинської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2018 року по 28 січня 2020 року в розмірі 67 760 (шістдесят сім тисяч сімсот шістдесят гривень) грн.

Вказаною постановою встановлено певні обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі, зокрема, щодо недотримання вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_2 з посади лікаря-ординатора кардіологічного відділення Рогатинської цетральної лікарні.

Так, у постанові суду зазначено, що у матеріалах справи відсутні відомості про те, що при звільненні ОСОБА_2 їй пропонувалася інша наявна посада, що є порушенням гарантії, передбаченої ст. 49-2 КЗпП України. Крім того, при звільненні ОСОБА_2 роботодавцем не було враховано вимоги ч. 2 ст. 42 КЗпП України, згідно із якою переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Також не враховано, що ОСОБА_2 відноситься до категорії «діти війни», а тому відповідно до ст. 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» володіла правом на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. Із урахуванням викладеного, Івано-Франківський апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а тому її трудові права підлягали захисту шляхом поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 16-30).

Згідно із платіжними дорученнями № 47-49 від 05 лютого 2020 року, ОСОБА_2 виплачено середній заробіток згідно виконавчого листа № 349/2075/18 в розмірі 54546,80 грн, 1016,40 грн, 12196,30 грн (загальна сума виплат 67760 грн) (а.с. 32-34).

Відповідно до статуту КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня», затвердженого рішенням 18 сесії Рогатинської районної ради сьомого скликання від 26.07.2018 № 412-18/2018 у редакції, яка діяла на час звільнення ОСОБА_2 із займаної посади, головний лікар у межах своєї компетенції видає накази та інші розпорядчі акти, дає вказівки, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників підприємства (п. 7.4.6.); призначає на посади та звільняє заступників, керівників структурних підрозділів, інших працівників підприємства (п. 7.4.9.); безпосередньо підпорядковується керівнику Уповноваженого органу управління та несе персональну відповідальність за виконання покладених на підприємство завдань і здійснення ним своїх функцій (п. 7.4.30.); несе повну відповідальність за діяльність підприємства, за формування та виконання фінансового плану і плану розвитку підприємства, результати його господарської діяльності, виконання показників ефективності діяльності підприємства, якості послуг, що надаються підприємством (п. 7.4.31) (а.с. 43-45).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято саме відповідачем, який на той час виконував обов`язки головного лікаря Рогатинської центральної лікарні на підставі контракту від 10 жовтня 2017 року, відтак зобов`язаний покрити шкоду, заподіяну підприємству, яка полягає у оплаті незаконному звільненому працівникові коштів за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, визначаючи розмір матеріальної шкоди, суд першої інстанції, помилково застосував норму ст.137 КЗпП України щодо врахування факту вини, відсутності умислу на завдання шкоди і збитків підприємству та скрутне матеріальне становище відповідача, з огляду на таке.

Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Пунктом 8 статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа, винна у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Згідно зі ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 судам роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Акцент на повну матеріальну відповідальність при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі зроблено також у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9. Так, відповідно до п. 33 вказаної постанови, при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц, згідно із якими посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди пов`язаної із незаконним звільненням ОСОБА_2 . Оскільки саме за його наказом відбулося таке звільнення. Однак, при визначенні розміру такої шкоди із посиланням на статтю 137 КЗпП України, суд помилково врахував певні обставини для її зменшення, зокрема, відсутність вини відповідача та його скрутне матеріальне становище, оскільки така підлягає відшкодуванню у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не може бути зменшена. Встановлено, що Рогатинська центральна районна лікарня виплатила ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 67 760 гривень (шістдесят сім тисяч сімсот шістдесят), що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Тобто, розмір шкоди, яку слід стягнути із відповідача становить 67 760 гривень (шістдесят сім тисяч сімсот шістдесят гривень).

Із урахуванням наведеного та положень ст. 376 ЦПК України колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінитив частині визначення суми матеріальної шкоди 19 372,00 гривень, яка підлягає стягненню змінити і в цій частині рішення викласти в наступній редакції: Стягнути з ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» Рогатинської міської ради Івано-Франківської області (р/р НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», МФО 336677, ) матеріальну шкоду в сумі 67760,00 грн.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури задоволити .

Рішення Калуського міськрайонного суду від 19 травня 2021 року в частині визначення суми матеріальної шкоди 19 372,00 гривень, яка підлягає стягненню змінити і в цій частині рішення викласти в наступній редакції :

Стягнути з ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» Рогатинської міської ради Івано-Франківської області (р/р НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», МФО 336677, ) матеріальну шкоду в сумі 67760,00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Максюта І.О.