Єдиний унікальний номер 234/4623/20
Номер провадження 22-ц/804/1607/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових за-сідань № 3 цивільну справу № 234/4623/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про скасу-вання наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час ви-мушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, з апеляційною скаргою відповідача Приват-ного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» на рішення Кра-маторського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року (суддя першої інстан-ції Ткачова С.М.),-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного това-риства «Старокраматорський машинобудівний завод» (далі ПрАТ «СКМЗ») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушено-го прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що з 22 вересня 1986 року до 18 лютого 2020 року він працював в ПрАТ «СКМЗ» на різних посадах. З 04 березня 2005 року обіймав посаду інженера-технолога у відділі головного технолога. Згідно наказу № 29 від 18 лютого 2020 року його звільнено з підприємства у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач із зазначеним наказом не погоджується, вважає його незаконним, а звільнення без-підставним, оскільки, відповідач не запропонував йому жодної вакантної посади, пославшись на те, що відсутні вакансії інженера-технолога. При цьому інформації щодо наявності інших посад (роботи) ні позивачу, ні на запит його адвоката не надав. Не врахував його переважного права на залишення на роботі. Він має найвищу кваліфікацію, великий стаж роботи на підпри-ємстві, до того ж є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській AEC 1 категорії, ін-валідом війни З групи, що згідно Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 756 дає йо-му переважне право на залишення на роботі.

Крім того, при звільненні з позивачем не було проведено повний розрахунок. Заробітну плату він отримував після його звільнення на картковий рахунок.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ № 29 від 18 лютого 2020 року про звільнен-ня його з посади інженера - технолога 3 категорії ПрАТ «СКМЗ»; поновити його на посаді ін-женера - технолога 3 категорії ПрАТ «СКМЗ», стягнути з ПрАТ «СКМЗ» на його користь сере-дній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з ПрАТ «СКМЗ» на його користь відшко-дування моральної шкоди у сумі 10 000 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року, з урахуванням додаткового рішення від 02 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «СКМЗ» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення се-реднього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволені част-ково.

Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) ПрАТ «СКМЗ» № 29 від 18 люто-го 2020 року «Про припинення трудового договору (контракту) за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога ІІІ категорії на ПрАТ «СКМЗ».

Стягнуто з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 55 509 грн. 12 коп. середнього заробі-тку за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2020 року до 26 березня 2021 року включно (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).

Стягнуто з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 5 000 грн. 00 коп. в рахунок відшко-дування моральної шкоди.

Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення серед-нього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (середньомі-сячної заробітної плати) допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, посилаючись на порушення норм процесуального пра-ва та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, відповідач ПрАТ «СКМЗ» в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи доведено, що позивача звіль-нено наказом № 29 від 18 лютого 2020 року через два місяці після попередження про звільнення та після відмови позивача від запропонованої роботи. Незаконність звільнення позивача суд мотивував тим, що позивач має «найвищу кваліфікацію», великий стаж роботи, є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, інвалідом війни, але роботода-вець не надав позивачеві переважного права на залишення на роботі, не запропонував йому всі вакантні посади, обмежившись лише пропозицією посади учня токаря-розточника, що не є спі-вмірним з високою кваліфікацією та стажем роботи позивача. Внаслідок цього порушено вста-новлений ст. 49-2 КЗпП України порядок вивільнення працівника. В обґрунтування висновку про наявність у позивача «найвищої кваліфікації» суд помилково послався на присвоєння нака-зом підприємства № 249 від 25 травня 2005 року позивачеві ІІІ категорії інженера-технолога. Наведена позиція не ґрунтується на приписах Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року № 36, відповідно до якого посада інженера-технолога ІІІ категорії, яку обіймав позивач, не є посадою з найвищими кваліфікаційними вимогами та характеристиками. Тому, на думку скаржника, сам факт виконання трудових функцій за цією посадою не свідчить про найвищу кваліфікацію призначеного на неї працівника. На час призначення позивача на цю посаду, вона була посадою із найнижчими кваліфікаційними вимогами серед усіх посад, передбачених штатним розписом структурного підрозділу, де працював позивач. Відсутність у позивача найвищої кваліфікації серед працівників, посади яких скорочувалися або залишалися у штатному розписі після реорганізації зумовлювало відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП. Крім того, відповідач посилається на те, що на час призначення на посаду інженера у березні 2005 року позивач не мав вищої освіти, яка передбачена кваліфікаційними вимогами. За весь час трудових відносин, припинених у лютому 2020 року, позивач не надав роботодавцю документа про відповідну вищу освіту. На думку скаржника наведене також підтверджує дотримання відповідачем приписів ч. 1 ст. 42 КЗпП України при звільненні позивача.

Відповідач посилається на те, що не є коректною та не ґрунтується на вимогах закону пози-ція суду, що позивач мав переважне право на залишення на роботі з огляду на його великий стаж, наявність статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та інваліда війни оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 42 КЗпП України вказані обставини є чинниками, що надають перевагу у залишенні на роботі тільки при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників, що претендують на залишення на роботі після скорочення посад. Проте позивач не мав повної вищої освіти, як виняток обіймав посаду інженера з найнижчими кваліфікаційними вимогами у структурному підрозділі, а отже не перебував у рівних умовах за кваліфікацією та продуктивністю праці з іншими працівниками, що мали вищу освіту та виконували функції за посадами з вищими кваліфікаційними вимогами ніж позивач і які підлягали скороченню. За таких обставин, скаржник наголошує, що також не міг керуватися приписами ч. 2 ст. 42 КЗпП України та надавати позивачеві як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або інваліду війни переважне право на залишення на роботі серед інших працівників із вищою кваліфікацією.

Висновок суду про те, що роботодавець запропонував позивачеві не всі вакантні посади на час процедури вивільнення не узгоджується з матеріалами справи та не відповідає фактичним обставинам. Скорочення штатної чисельності та вивільнення працівників на ПрАТ «СКМЗ» у період спірних відносин було масовим, мало системний характер, відбувалось через відсутність роботи та за умов тяжкого фінансового становища. Зазначене об`єктивно обмежує кількість ва-кантних посад і суттєво ускладнює працевлаштування робітників, які підлягають скороченню. За умов зупинення виробництва, масового скорочення штатних одиниць та вивільнення працівників, нестачі обігових коштів відповідач не мав об`єктивної можливості створювати та утримувати вакантні посади та пропонувати їх працівникам, що претендували на залишення на роботі згідно із кваліфікацією останніх. У зв`язку із відсутністю відповідних посад цим особам, як і позивачу, пропонувалась єдина вакантна на підприємстві посада посада учня токаря-розточника, яка є найдефіцитнішою та високооплачуваною. Підприємство завжди відчувало потребу у таких працівниках і, не дивлячись на повну відсутність роботи, з метою збереження можливості відновлення виробництва, вживало заходів щодо підготовки працівників дефіцит-них професій. Натомість суд, не врахувавши вказаних обставин, обґрунтував оскаржуване рі-шення необґрунтованими припущеннями про наявність на підприємстві інших вакантних посад ніж посада учня токаря-розточника та не пропонування цих посад позивачеві.

Крім того, скаржник посилається на те, що згідно резолютивної частини оскаржуваного рі-шення на користь позивача стягнуто 55 509 грн. 12 коп. середнього заробітку за час вимушено-го прогулу без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. У разі виплати позивачеві вказаної суми, відповідач як податковий агент повинен сплатити до бюджету податок на доходи фізичних осіб (за ставкою 18%) та військовий збір (за ставкою 1,5%), що становить 13 446 грн. 31 коп. На думку скаржника за таких обставин загальна сума середнього заробітку стягнутого на користь позивача з урахуванням обов`язкових податків і зборів фактично становить 68 955 грн. 43 коп., що свідчить про необґрунтованість рішення суду і в цій частині.

Підсумовуючи, відповідач ПрАТ «СКМЗ» зазначає, що рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року є незаконним та таким, що підлягає скасуван-ню.

Позивач ОСОБА_1 процесуальним правом на подання письмового відзиву не скорис-тався.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за ная-вними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та представник відповідача ПрАТ «СКМЗ» не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 15 вересня 2021 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ПрАТ «СКМЗ» отримали 31 серпня 2021 року, що підтверджується реко-мендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 216, 217).

Про причини неявки у судове засідання 15 вересня 2021 року учасники справи не повідо-мили і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засі-дання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та представ-ника відповідача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відпові-дно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенст-ва права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апе-ляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ПрАТ «СКМЗ» під-лягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням встановленої за-конодавством процедури розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповнова-женого ним органу, яка передбачена ст. 49-2 КЗпП України. При цьому суд виходив з того, що позивач не брав участь у проходженні процедури переважного права на залишення на роботі, відповідач запропонував йому не всі вакантні посади, обмежившись лише однією посадою то-каря-розточника, що не є співмірною посадою для робітника з великим стажем роботи та висо-кою кваліфікацією. Оскільки, на думку суду першої інстанції, звільнення позивача відбулося з порушенням встановленої законодавством процедури розірвання трудового договору, наказ, яким було звільнено позивача з роботи, підлягає скасуванню, а сам позивач підлягає поновлен-ню на попередній роботі з дати незаконного звільнення, тобто з 18 лютого 2020 року.

Крім того, відповідно положень 235 КЗпП України та правил, передбачених Порядком об-числення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 судом визначений до стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2020 року до 26 березня 2021 року включно у розмірі 55 509 грн. 12 коп. без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових пла-тежів.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та тривалість порушення прав позивача, виходячи із засад розумності та справедливості дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., вважаючи цю компенсацією обґрунтованою за його незаконне звільнення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з відповідачем ПрАТ «СКМЗ», де працював з 22 вересня 1986 року на посаді слюсаря механозборочних робіт, з 01 березня 2005 року до 18 лю-того 2020 року на посаді інженера-технолога у відділі головного технолога (а.с. 9-16).

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має ста-тус постраждалого 1 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується пос-відченням серії НОМЕР_1 від 03 квітня 2019 року (а.с. 23).

Відповідно до наказу № 427 від 13 грудня 2019 року «Про оптимізацію штатної чисельності працівників ПрАТ «СКМЗ» з 18 лютого 2020 року з метою оптимізації чисельності працівників скорочено з 18 лютого 2020 року штатні одиниці, окрім іншого і одиницю інженера-технолога ІІІ категорії у відділі головного технолога, яку обіймав позивач (а.с. 44).

16 грудня 2019 року відбулося засідання комісії по скороченню чисельності штату на підс-таві наказу № 427 від 13 грудня 2019 року.

На засіданні комісії було складено Акт від 16 грудня 2019 року про попередження про ско-рочення чисельності та штату позивача ОСОБА_1 , з яким він був ознайомлений 16 грудня 2019 року під особистий підпис. Від запропонованої роботи учнем токаря-розточника ОСОБА_2 відмовився (а.с. 45).

Звільнено позивача згідно наказу № 29 від 18 лютого 2020 року з 18 лютого 2020 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 3), через два місяці після ознайомлення з Актом про попередження про скорочення чисельності штату.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «СКМЗ» мотивовані тим, що його звільнення від-булося з порушенням встановленої законодавством процедури розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, яка передбачена ст. 49-2 КЗпП України, відповідач не запропоновував йому жодної вакантної посади, не врахував його переважного права на залишення на роботі, оскільки він має найвищу кваліфікацію, великий стаж роботи на підприємстві, є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, є інвалідом війни 3 групи.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його зго-дою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в орга-нізації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано влас-ником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення пра-цівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджено його за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 2 ст. 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазна-ченим вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які ма-ють переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, вико-ристовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наяв-ність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Крім того, пунктом 7 ст. 20, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист гро-мадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особи постра-ждалі внаслідок Чорнобильської катастрофи, мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скоро-чення чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

Відповідно до ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи влас-ника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

Матеріалами справи доведено, що наказом генерального директора ПрАТ «СКМЗ» від 13 грудня 2019 року № 427 з метою оптимізації штатної чисельності робітників ПрАТ «СКМЗ» наказано провести скорочення з 18 лютого 2020 року в підрозділах ПрАТ «СКМЗ» 14 штатних одиниць, зокрема і посаду інженера-технолога ІІІ категорії у відділу головного технолога, яку обіймав позивач ОСОБА_1 (а.с. 44).

Із штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців ПрАТ «СКМЗ», погодженого з генеральним директором ПрАТ «СКМЗ», який долучений до матеріа-лів справи, станом на 01 січня 2020 року, вбачається, що посаду інженера-технолога ІІІ катего-рії у відділі головного технолога виключено (а.с. 51-52).

Відповідно штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців ПрАТ «СКМЗ», погодженого з генеральним директором ПрАТ «СКМЗ», станом на 20 лютого 2020 року, відсутня посада інженера-технолога ІІІ категорії у відділі головного технолога. Більш того, із вказаного штатного розпису вбачається, що посада інженера-технолога ІІІ кате-горії відсутня і в інших відділах ПрАТ «СКМЗ» (а.с. 54).

Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом у постановах від 16.01. 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17) та від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

16 грудня 2019 року ОСОБА_1 було повідомлено про ліквідацію посади інженера-технолога ІІІ категорії та запропоновано переведення на посаду учня токаря-розточника від якої ОСОБА_1 відмовився (а.с. 45).

Відповідно довідки генерального директора ПрАТ «СКМЗ» від 08 квітня 2020 року № 47/41 за період з 13 грудня 2019 року по теперішній час у ПрАТ «СКМЗ» відсутня наявність вакантних посад (а.с. 63).

Наказом № 29 від 18 лютого 2020 року ОСОБА_1 з 18 лютого 2020 року було звільне-но з посади інженера-технолога ІІІ категорії відділу головного технолога у зв`язку із скорочен-ням чисельності та штату (п. 1 ст. 40 КЗпП) (а.с. 10, 11).

Оскільки позивач на час виникнення спірних правовідносин не був членом профспілкової організації, згода профспілки на його звільнення законодавством не вимагається.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції відзначає, що роботодавець не запропонував позивачу всі вакантні посади на час процедури звільнення та не застосував переважне право на залишення на роботі враховуючи його великий стаж роботи з 1986 року, найвищу кваліфікацію (ІІІ категорію інженера-технолога у відділі головного технолога), не врахував те, що позивач є інвалідом війни 3 групи, учасником ліквідації наслідків аварі на Чорнобильській АЕС 1 категорії, з огляду на що, на думку суду, звільнення позивача відбулося з порушенням встановленої законодавством процедури розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто здійснене без законної підстави. Позивача поновлено на посаді інженера-технолога 3 категорії на ПрАТ «СКМЗ».

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона по-силається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодек-сом.

Позивачем суду першої інстанції не надано доказів на те, що ним була прийнята пропозиція на заміщення якоїсь із запропонованих вакантних посад, але йому у цьому було відмовлено від-повідачем. Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Щодо висновку суду про те, що позивачу не були запропоновані усі наявні у відповідача вакантні посади, апеляційний суд відзначає наступне.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні ва-кансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 9 серпня 2017 р. у справі № 6-1264цс17).

Наполягаючи на наданні переважного права на залишення на роботі як працівнику з най-вищою кваліфікацією, позивач не надав жодних доказів на підтвердження рівня своєї освіти, кваліфікації та трудових навичок, здатності виконувати ту чи іншу кваліфіковану роботу, не надав відомостей про те, які саме трудові функції він міг виконувати на підприємстві та на якій посаді, із залишених у штатному розписі після реорганізації.

Натомість оскаржуючи рішення суду, відповідач посилається на те, що позивачу була за-пропонована єдина робота учня токаря-розточника, у якій підприємство мало і має потребу і яку позивач міг виконувати з урахуванням його рівня освіти та кваліфікації.

Посилання суду на наявність найвищої кваліфікації позивача спростовуються приписами чинного законодавства та матеріалами справи. Зокрема, Довідником кваліфікаційних характе-ристик професій працівників, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року № 336. Відповідно до наведених у Довіднику кваліфікаційних характеристик посада «інженер-технолог ІІІ категорії», яку обіймав позивач, не є посадою з найвищими кваліфікаційними вимогами та характеристиками. Крім того, на ствердження від-повідача, позивач не мав відповідного рівня освіти та кваліфікації серед працівників, посади яких скорочувалися або залишалися у штатному розписі після реорганізації, що зумовлювало відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що станом на час звільнення позивача, згідно штатного розпису, у відділі головного технолога були такі посади: головний технолог, заступник голов-ного технолога. Посада інженера-технолога ІІІ категорії відсутня, як відсутня вона і в інших відділах ПрАТ «СКМЗ» (а.с. 54).

З огляду на викладене, враховуючи відсутність вакантних посад інженера-технолога ІІІ ка-тегорії на підприємстві на час звільнення позивача, апеляційний суд дійшов висновку, що пози-вачу була запропонована посада, яку він, як працівник, міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а тому порушень його права не вбачає.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги відповідача, та встановивши, що по-зивач своєчасно був повідомлений про наступне вивільнення, вакантних посад або роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду у відповідача не було, тому позивача неможливо було перевести на іншу роботу, враховуючи також підстав для переважного права позивача на залишення на роботі, а також враховуючи, що скорочення посади позивача входило до виключної компетенції відповідача та фактично є його правом, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що звільнення позивача здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бу-ти поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося на законних підставах, позовні вимоги в частині поновлення на роботі, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного про-гулу та відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, до-пустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок дока-зів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі одно-типних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відо-бражає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрун-туються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рі-шення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не довів, що його звільнення було незаконним, а роботодавцем порушено процедуру його звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або не-правильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішен-ня повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судово-го рішення.

З огляду на зазначене, апеляційний суд ухвалює скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно роз-міру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної ін-станції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповіда-ча та скасував рішення суду першої інстанції, має бути вирішено питання щодо розподілу судо-вих витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи як у суді першої інстанції, так і понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , а позивач звільнений від сплати судового збору відповідно п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа, віднесена до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорно-бильської катастрофи, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви слід віднести на користь держави.

Відповідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення,закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову по-зивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компен-суються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням задоволення апеляційної скарги відповідача ПрАТ «СКМЗ» судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 2 522 грн. 40 коп. (а.с. 161, 205) компенсу-ється за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, сторонами не на-дані.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобу-дівний завод» задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року скасу-вати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного то-вариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Приватному акціонерному товариству «Старокраматорський машинобудів-ний завод» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судо-вий збір у розмірі 2 522 (дві тисячі двісті двадцять дві) грн. 40 коп. за подання апеляційної скар-ги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касацій-ному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верхо-вного Суду.

Повне судове рішення складено 15 вересня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська