Провадження № 2/127/2013/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2021 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Обертун Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України та набрання чинності Закону України «Про громадянство України»,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України та набрання чинності Закону України «Про громадянство України».

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Сургут, Тюменської області, Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, про що 14.03.1986 року у Палаці одружень м.Сургут вчинено актовий запис № 1098, на підставі якого видано свідоцтво про народження Серія НОМЕР_1 . Матір`ю заявника є ОСОБА_2 - українка, батько ОСОБА_3 - росіянин.

Невдовзі після її народження сім`я переїхала на постійне проживання в Україну і поселилась в с. Майдан, Вінницького району, Вінницької області. З 1992 року заявник навчалась у Майданській середній загальноосвітній школі І-ІІ ступенів с. Майдан, Вінницького району, Вінницької області. В 1994 році в с. Майдан у батьків народилась ще одна дитина - її молодший брат ОСОБА_4 . В 1995 році батьки вирішили поїхати в Росію на заробітки, і забрали з собою її та брата. Проживаючи в Росії, заявник вийшла заміж. Після народження дочки навесні 2007 року вони з чоловіком та дитиною переїхали в м. Вінницю на постійне проживання та оселились в належній її батькові квартирі по АДРЕСА_1 , де вона мешкає разом з дитиною до цього часу. Після приїзду в Україну вона отримала дозвіл № НОМЕР_5 на імміграцію в Україну, який був дійсний до 25.06.2009 року. 30.05.2011 року вона отримала посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_2 , яка дійсна безстроково. З 2007 року заявник разом зі своєю дочкою ОСОБА_5 постійно проживає в м. Вінниці, має постійну роботу, житлом забезпечена. ОСОБА_1 самоідентифікує себе як українка, оскільки її мати та обидві її бабусі є українками, і в сім`ї завжди дотримувались українських традицій. Вона вільно володіє українською мовою, яку використовує в побуті та в ділових стосунках. Планує все своє подальше життя прожити в Україні і хоче якнайшвидше стати громадянкою України. Її дочка ОСОБА_5 , яка все своє свідоме життя проживає в Україні, також вважає себе українкою і бажає отримати український громадянський паспорт, оскільки вже досягла 14-ти річного віку. В зв`язку з малолітнім віком позивача під час проживання в Україні в зазначені періоди часу і відсутністю реєстрації, вона не має можливості надати в міграційні органи необхідну довідку про реєстрацію свого місця проживання в той час. Тому у неї виникла необхідність у встановленні цього факту в судовому порядку, що необхідно для подальшого оформлення громадянства України. В 2020 році позивач зверталась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання в Україні станом 24.08.1991 року, так і станом на 13.11.1991 року. Однак, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.03.2021 року по справі № 127/28801/20 заява залишена без розгляду, оскільки вбачається спір про право, запропоновано звернутись до суду з відповідним позовом за правилами позовного провадження відповідно до норм цивільного судочинства. Тому у позивача виникла необхідність звернутись до суду з позовом.

13.05.2021 року судом отримано відзив від представника управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, в якому він просить відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 , оскільки вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження її проживання на території України станом на 24.08.1991 р. та 13.11.1991 р.

Від позивача відповідь на відзив до суду не надходила.

Згідно з ухвалою суду від 07.05.2021 р. в справі відкрито спрощене позовне провадження.

В судовому засіданні позивач підтримала позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позовні вимоги просила задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 (сусід по дачі), зазначив, що з 1988 року відбулось знайомство його з позивачем та її батьками, їхні матері працювали в одній загальноосвітній школі Вінницького району в с. Майдан. Мати свідка в квітні 1991 р. отримала земельну ділянку в цьому селі під забудову. Сім`я свідка на цій земельній ділянці займалась городництвом. Позивач разом з батьками мешкали по сусідству. З квітня 1991 року, та протягом наступних 4 років ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були сусідами по АДРЕСА_2 та постійно спілкувались. Свідок ОСОБА_6 стверджує про те, що в серпні і листопаді 1991 р. ОСОБА_1 постійно проживала в АДРЕСА_3 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 (батько позивача) дав показання про те, що в 1988 році він із сім`єю прїхали з м. Сургут, Тюмень, Російської Федерації в с. Майдан, Вінницького району, Вінницької області. Батько позивача став працювати в колгоспі. Дружина ОСОБА_2 спочатку працювала в дитячому садочку, потім у школі. Сім`я ОСОБА_3 постійно мешкала в с. Майдан до 1995 р. В 1995 р. вони на деякий час виїхали в м. Новосибірськ, Росія, а потім повернулись в Україну, де мешкають до нині. Дочка ОСОБА_7 постійно знаходилась разом з батьками, які проживали по АДРЕСА_3 , а також відвідувала дитячий садок та закінчила 3 класи Майданської середньої школи Вінницького району.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сургут Тюменської області РРФСР, батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно з свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 виданим 14.01.2006 р., після укладення шлюбу із ОСОБА_9 позивачу було присвоєно прізвище « ОСОБА_1 » (а.с. 10)

Також позивачем надано копії документів на підтвердження проживання на території України станом на 24.11.1991 року та 13.11.1991 року, а саме:

посвідку на проживання на території України № НОМЕР_4 ; картку платника податків; дозвіл на імміграцію до України № НОМЕР_5 ; свідоцтво про розірвання шлюбу від 13.01.2016 року; табель успішності за 1993-1994 роки; довідка від 09.12.2020 року про нагородження позивача похвальним листом після першого класу 1993 році; копія погосподарської книги; копія протоколу від 1988 року про виділення земельної ділянки; державний акт на землю; договір купівлі-продажу квартири 2007 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №363/214/17-ц перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.

Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України.

Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України "Про громадянство України" та Указ Президента України від 27.03.2001 року N 215 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України". Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з п. 10 Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13.11.1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні станом на 13.11.1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24.08. 1991 року або на 13.11.1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24.11.1991 року або на 13.11.1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13.11.1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні станом на 13.11.1991 року.

Верховний суд України в узагальненні від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначає про те, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18.01.2001 р. N 2235-III "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 р.) або набрання чинності Законом «Про громадянство України» (13.11.1991 р.).

Таким чином, розглядаючи заяву, суд надає правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам безперервного проживання особи на території України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дослідженою в судовому засіданні сукупністю доказів доводиться факт про те, що позивач ОСОБА_11 станом на 24.08.1991 року постійно проживала на території України, тому заява підлягає задоволенню.

Керуючись п.п.1,2 ч.1 ст.3, ст. 8 Закону України "Про громадянство України", ст. ст. 4, 76- 81, 89, 141, 263-265,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Встановити факт про те, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Сургут, Тюменської області, Російської Федерації, РНОКПП НОМЕР_6 , в неповнолітньому віці постійно проживала на території України на момент проголошення незалежності України - 24.08.1991 року та набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13.11.1991 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .

Повне рішення суду складено 06.09.2021 р.

Суддя