Провадження № 2/752/271/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
15.02.2021 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Колдіної О.О.
за участі секретаря - Оджубейської Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування,
позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсними: договір дарування 23/100 частини будинку АДРЕСА_1 , укладеного 18.07.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Денисенко Л.В. за реєстром №7-1702; договір дарування 23/100 частин земельної ділянки від площі - 0,1000 га, розташованої в АДРЕСА_1 , укладеного 11.12.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори Литвиненко Л.В. за реєстром №7-3217.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що на підставі рішення Московського районного суду м. Києва від 26 червня 1997 року за нею визнано право власності в порядку спадкування на будинковолодіння АДРЕСА_1 .
Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 06 грудня 2000 року на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.1999 р. за № 127-2/629 їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в АДРЕСА_1 .
В подальшому, при зверненні до Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації позивачу стало відомо що в технічному паспорті на будинок значиться ще один співвласник, а саме ОСОБА_2 , якому позивач подарувала частину будинку.
Після цього, позивач виявила у себе Договір дарування від 18 липня 2003 року, за яким остання подарувала відповідачеві 23/100 частин будинку АДРЕСА_1 , та копію Договору дарування від 11 грудня 2003 року, за яким подарувала 23/100 частини земельної ділянки за цією ж адресою також ОСОБА_2 .
Вказує, що ОСОБА_2 є її похресником і що, дійсно, в 2003 році ОСОБА_2 став часто навідуватись до неї, допомагати їй, і пообіцяв, що зробить ремонт в будинку та завжди буде надавати матеріальну допомогу, а за це позивач повинна підписати договір довічного утримання.
Стверджує, що відповідач возив її по різних установах, де вона підписувала якісь документи, однак вона вважала, що підписувала договори довічного утримання, а не дарування.
Виходячи з викладеного, позивач вважає, що підписуючи оспорювані договори дарування вона не мала на увазі фактичну передачу частини будинку та частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а вважала, що підписала договори довічного утримання, а тому просить визнати договори дарування недійсними, оскільки вони здійснені внаслідок помилки.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18.08.2017 року відкрито провадження у справі.
19.12.2018 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду.
В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги та обґрунтування позову, просив його задовольнити, посилаючись на те, що осопрювані правочини укладені внаслідок помилки щодо їх юридичного змісту. Позивач вважала, що укладає договори довічного утримання, оскільки відповідач висловив таке прохання в обмін на надання матеріальної допомоги. Така допомога надавалась до 2006 року, а в подальшому відповідач не з`являвся, будь-яку допомогу не надавав. Також представник позивача повідомив, що після підписання оспорюваних договорів відповідач не заселявся в будинок, не здійснював управління ним.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся за місцем проживання. Судові повістки повернулись до суду без вручення.
Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 06 грудня 2000 року на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.1999 р. за № 127-2/629 позивачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору дарування, укладеного 18.07.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Денисенко Л.В. за реєстром №7-1702, позивач подарувала ОСОБА_2 23/100 частини будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору дарування, укладеного 11.12.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори Литвиненко Л.В. за реєстром №7-3217, позивач подарувала ОСОБА_2 23/100 частин земельної ділянки від площі - 0,1000 га, розташованої в АДРЕСА_1 .
Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виходячи зі змісту ст. ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Статтею 229 ЦКУкраїни передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», містить роз`снення, відповідно до якого оспорюваними є правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ІІК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Позивач стверджує, що у зв`язку з тим, що вона є людиною похилого віку та не є досить освіченою у юридичних питаннях, тому не звернула уваги на умови, що випливають з договору дарування, та вважала, що підписує договір довічного утримання і оформлення даного правочину ніяким чином не вплине на її подальше право власності.
Оскільки відповідач зробив ремонт в будинку, надавав їй матеріальну допомогу сумнівів щодо того, що вона уклала договір довічного утримання у неї не виникало.
Згідно Постанови Верховного суду України від 11 листопада 2015 року по справі №6-1124цс15 при вирішенні справи (про розірвання договору дарування) судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів) чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. З`ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мав на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.
Судом в ході розгляду справи встановлено, що відповідач фактично не отримував в дар частину житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , не вселявся в будинок, не ніс витрати на його утримання, не користується будинком та земельною ділянкою.
Зазначені обставини були підтверджені показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Позивач стверджує, що після вчинення оспорюваних правочинів, весь будинок так і залишився у її користуванні, ніколи відповідач у будинок не заселявся та не жив у ньому. Ніяких його особистих речей в будинку немає. Комунальні платежі позивач сплачує самостійно.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 280, 354 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування 23/100 частини будинку АДРЕСА_1 , укладений 18.07.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Денисенко Л.В. за реєстром №7-1702.
Визнати недійсним договір дарування 23/100 частин земельної ділянки від площі - 0,1000 га, розташованої в АДРЕСА_1 , укладений 11.12.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори Литвиненко Л.В. за реєстром №7-3217.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (проживає: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1280 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя