22-ц/804/2333/21
264/3421/16-ц

Єдиний унікальний номер 264/4321/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/2333/21
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Мальцевої Є.Є., Баркова В.М., Попової С.А.,
секретар судового засідання - Целовальник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2021 року, ухвалену у складі судді Литвиненко Н.В., повний текст якої складений 12 липня 2021 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Юй Миколи Віталійовича, заінтересована особа: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Юй М.В., заінтересована особа стягувач у виконавчому провадженні Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
Скарга обґрунтована тим, що заявник є боржником АТ «КБ «ПриватБанк». 02.02.2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Тільки з відкритих джерел інтернету йому стало відомо, що державним виконавцем Кальміуського ВДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 02.02.2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження відносно нього. Жодних повідомлень, запрошень та документів у період з 02.02.2021 року по 19.02.2021 року від виконавчої служби він не отримував. 19.02.2021 року на його запит були вручені матеріали по вказаному виконавчому провадженню. Зазначив, що між сторонами досягнута усна домовленість про порядок погашення боргу, а тому звернення стягувача до державної виконавчої служби є передчасним. Матеріали виконавчого провадження не містять заяви стягувача про примусове виконання рішення, а звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження не передбачено вимогами Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач зазначає суму заборгованості 317842,59 грн., яка відрізняється від суми, яка зазначена у виконавчому документі. Копія довіреності від 03 червня 2020 року, яка перебуває в матеріалах виконавчого провадження не засвідчена належним чином представником стягувача та відсутня відмітка державного виконавця про відповідність копії довіреності її оригіналу, містить підпис голови правління банку, яка залишена шляхом факсимільного його відтворення. Тому представник стягувача Смирнова Н.В. не мала повноважень підписувати заяви на примусове виконання, подавати виконавчі документи на примусове виконання. У зв`язку із відсутністю в матеріалах виконавчого провадження письмового доручення начальника Кальміуського ВДВС у м. Маріуполі про передачу виконавчого документу державному виконавцю Юй М.В., відсутністю постанови про прийняття виконавчого документу, постанови, винесені вказаним виконавцем, є незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Постанова про відкриття провадження винесена з порушенням вимог ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких доказів на підтвердження переходу до АТ КБ «Приватбанк» прав та обов`язків ПАТ КБ «Приватбанк», не винесено постанову про зміну назви сторони виконавчого провадження. Постанови не містять поштового індексу, назва стягувача не відповідає назві, зазначеній у виконавчому документі, різняться розміри заборгованості.
На підставі викладеного просив визнати неправомірними дії державного виконавця Кальміуського ВДВС у м. Маріуполі Східного МУ МЮ (м. Харків) Юй М.В.; визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Кальміуського ВДВС у м. Маріуполі Східного МУ МЮ (м. Харків) Юй М.В.; визнати незаконними та скасувати постанови про відкриття провадження №64340556 від 02.02.2021 року, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження по виконавчому провадженню №64340556 від 02.02.2021 року, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника по виконавчому провадженню №64340556 від 05.02.2021 року, про звернення стягнення на заробітну плату; зобов`язати Кальміуський ВДВС у місті Маріуполі Східного МУ МЮ (м. Харків) виключити з реєстру боржників інформацію про ОСОБА_1 по виконавчому провадженню №64340556; зобов`язати Кальміуський ВДВС у місті Маріуполі Східного МУ МЮ (м. Харків) повернути виконавчий лист 264/3421/16-ц, виданий Іллічівським районним судом м.Маріуполя стягувачу АТ КБ «Приватбанк» без прийняття до виконання.
Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Суд, на думку скаржника, незаконно виходив при вирішенні скарги на дії державного виконавця з того, що закон не вимагає доказів отримання стороною процесуальних документів. Разом з тим, стаття 28 Закону України «Про виконавче провадження» включає обов`язок довести боржнику виконавцем копії постанов та виконавчі документи. При цьому скаржник свої вимоги не обґрунтовував обставинами не отримання документів, це питання вирішувалося в ході розгляду іншої скарги заявника. Це свідчить про відсутність у суду мети ухвалити законне об`єктивне рішення, оскільки суд не намагався встановити обставини справи і з`ясувати доводи скаржника.
Також скаржник вказував на певні порушення у виконавчому провадженні, в тому числі порушення строків відкриття виконавчого провадження, але не вимагає скасувати рішення чи виконавчу дію, а просить визнати дії державного виконавця неправомірними у зв`язку із порушенням ч.5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Суд не перевірив правомірність зміни в найменування стягувача, що вказує на відсутність аналізу дій державного виконавця стосовно дотримання вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 року в редакції від 01.12.2020 року. Отже, суд навмисно не перевірив доводи скаржника, щоб ухвалити незаконне рішення не на його користь.
Суд не надав уваги доводам заявника про невідповідність заяви про примусове виконання вимогам вищевказаної Інструкції, чим порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження».
Суд зробив неправильні висновки стосовно повноважень представника стягувача, оскільки фактично не перевірив доводи скарги в цій частині.
Суд не відреагував на порушення державним виконавцем норм закону при прийнятті виконавчого документу до виконання, хоча обставини справи свідчать про порушення розподілу виконавчих документів, що порушує права боржника.
Суд не перевірив доводи скарги про те, що постанови державного виконавця не відповідають вимогам закону, оскільки не містять усіх необхідних складових реквізитів, мають інші порушення.
Суд при вирішенні питання про зупинення стягнення на підставі виконавчого документу в межах виконавчого провадження, в якому дії державного виконавця оскаржуються заявником зазначив, що ОСОБА_1 не подавав таку заяву, яка б відповідала вимогам статті 150 ЦПК України, тому її не може бути розглянуто. Але разом з тим суд відмовив в задоволенні такої вимоги, незважаючи на те, що вважав її такою, що не підлягає розгляду.
Судом не вирішені й твердження скаржника про те, що йому не була надана можливість добровільно виконати рішення суду, оскільки аналізу таким доводам надано не було.
Таким чином, на думку ОСОБА_1 , ухвала суду першої інстанції, як постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про повне задоволення його вимог.
Кальміуський відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), від імені якого діє державний виконавець Юй М. В., надав відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, в якому зазначив, що ухвала суду є законною, просив залишити її без змін. Вказував, що строки пред`явлення виконавчого листа не пропущені, це підтверджується матеріалами справи. Постанова про відкриття виконавчого провадження цілком відповідає вимогам закону. Подальші дії державного виконавця, направлені на примусове виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, також відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження». Так, були з`ясовані наявність рухомого майна боржника, місце роботи, рахунки та інш., проведені дії для звернення стягнення на майно. На 30.08.2021 року боржник самостійно не виконав жодних дій, направлених на виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості. Вимога боржника ОСОБА_1 про виключення з Єдиного реєстру боржників не може бути задоволена без винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. А виконавчий лист повертається стягувачу без прийняття до виконання у випадках, передбачених п.4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», серед яких немає підстав, наведених заявником.
Ухвалою апеляційного суду розгляд справи призначено на 09.09.2021 року о 09.00 год..
В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 , представник Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), представник стягувача АТ КБ «Приватбанк» не явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином: телефонограмами, зареєстрованими в журналі реєстрації телефонограм апеляційного суду під №№2397-2399 (а.с.156), замовною поштовою кореспонденцією, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що є в матеріалах справи (а.с.163, 164, 202)
Представник Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) у відзив на апеляційну скаргу включив заяву про розгляд справи без його участі.
Від скаржника ОСОБА_1 та його представника адвоката Дементьєва В.Ф. 21.08.2021 року та 08.09.2021 року до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання аргументоване тим, що ОСОБА_1 не має можливості своєчасного прибуття у судове засідання, оскільки не повідомлений про дату та час, на який викликається до суду. А неможливість прибуття в судове засідання представника ОСОБА_2 обумовлена тим, що часом прибуття поїздів до міста Маріуполя, де розташований апеляційний суд, є час після 09.07 год, тому представник своєчасно до суду не прибуде. Просили відкласти розгляд справи та призначити на іншу дату, при цьому в заяві зазначили, що 09.09.2021 року у представника ОСОБА_2 вже призначені судові засідання в інших судах України.
Відмовляючи у задоволені клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія зауважує на таке.
Відповідно до частини 1,2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Документальних підтверджень причин неявки заявника та представника в судове засідання, поважність яких мав би оцінити апеляційний суд, не надано.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 03.09.2021 року отримав направлений поштою виклик до суду на 09.09.2021 року (а.с.163)
Представник скаржника, вказуючи на неможливість прибути своєчасно до суду, не зазначав, що перешкоджає йому прибути в місто напередодні, або заявити про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Також адвокатом Дементьєвим В.Ф. не надано жодних підтверджень його зайнятості в іншому судовому процесі 09.09.2021 року.
В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом 24 січня 2018 року у справі№ 907/425/16.
Апеляційній суд, у свою чергу, відповідно до ч.1. ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, поданої ОСОБА_1 .
З огляду на зазначене, відповідно до статті 372 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав, які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання скаржника ОСОБА_1 та його представника адвоката Дементьєва В.Ф. про перенесення розгляду справи.
Тому на підставі положення ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з правилами ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
02.02.2021 року державним виконавцем Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Юй М.В. на підставі заяви представника АТ КБ «Приватбанк» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64340556 на виконання виконавчого листа №264/3421/16-ц, виданого 19.12.2017 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 317842,59 грн.
02.02.2021 року в рамках вищезазначеного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
05.02.2021 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у ТОВ «Агрофірма Вишнювате». 05.02.2021 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у Асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку «К-Альянс».
Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 5 вказаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Отже, із системного аналізу зазначених норм Закону суд прийшов до висновку, що права сторони у виконавчому провадженні щодо обізнаності про початок виконавчого провадження та про хід виконавчого провадження будуть належним чином реалізовані у разі надіслання виконавцем документів у встановлені Законом порядку та строки. Наявності доказів отримання стороною відповідних документів Закон не вимагає.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, представником заявника 19.02.2021 року отримані матеріали по виконавчому провадженню.
Вирішуючи доводи заявника про порушення строку відкриття виконавчого провадження, суд врахував наступне.
Як вбачається зі змісту скарги, державним виконавцем було порушено вимоги закону, оскільки представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся із заявою про відкриття провадження до Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі Східного МУ МЮ (м. Харків) 16.11.2020 року, а постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем лише 02.02.2021 року, тобто с порушенням строку встановленому законом.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з положеннями ст. 13 Закону, за порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
Перевіривши доводи заявника, суд вважав, що ним не надано доказів того, що заява АТ КБ «Приватбанк» про відкриття виконавчого провадження надійшла до Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі Східного МУ МЮ (м. Харків) саме 16.11.2020 року.
Таким чином, постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження винесена у строки, передбачені Законом.
Доводи апеляційної скарги не спростовують такі висновки суду, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду: так, заявник стверджує, що суд не перевірив його доводи взагалі, але ніякої мотивації такої позиції не надає. Разом з тим із змісту ухвали суду вбачається, що судом досліджені доводи скарги, проаналізовані відповідні норми права, і висновок суду в цій частині є логічним і обґрунтованим.
Стосовно доводів скарги про недоліки в оформленні виконавчих документів, які на думку заявника, не відповідають закону, оскільки не містять необхідних реквізитів, суд вказував наступне.
Ч.5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.
Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у зв`язку із чим на підставі рішення Єдиного акціонера банку від 21.05.2018 року змінено найменування позивача з ПАТ КБ «Приватбанк» на АТ КБ «Приватбанк»
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства» повне найменування акціонерного товариства українською мовою повинне містити його організаційно-правову форму (акціонерне товариство). Тип акціонерного товариства не є обов`язковою складовою найменування акціонерного товариства. Акціонерні товариства за типом поділяються на публічні акціонерні товариства та приватні акціонерні товариства (ч.1 ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства»). В абзаці 3 частини другої статті 5 Закону України «Про акціонерні товариства» зазначено, що зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.
З аналізу зазначених положень вбачається, що сама лише зміна найменування (типу) юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи.
Тому суд прийшов до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» і ПАТ КБ «Приватбанк» є однією і тією ж юридичною особою, відповідно, відсутні підстави, передбачені ч.5 ст.15 Закон України «Про виконавче провадження».
Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, передбачено, що у заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості, як назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; номер телефону стягувача; спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).
При цьому, як вбачається з заяви представника АТ КБ «Приватбанк» за вихідним номером № НОМЕР_1 від 10.11.2020 року, у такій зазначена необхідна інформація, передбачена вищевказаною Інструкцією. Посилання скаржника на невідповідність назви заяви є формальним, оскільки сама назва заяви не має суттєвого правового значення та переслідує мету примусового виконання виконавчого документа, а тому дії державного виконавця в частині прийняття вказаної заяви, були правомірними.
Згідно з ч. 4 ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» представником юридичної особи у виконавчому провадженні може бути особа, яка відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань має право вчиняти дії від імені такої юридичної особи без довіреності. Повноваження представника юридичної особи у виконавчому провадженні можуть бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. Представник може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти така особа. Дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або у виданій довіреності.
Отже, виконавець зобов`язаний розпочати примусове виконання рішення за заявою стягувача - юридичної особи, яка подається її представником, повноваження якого можуть бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. При цьому, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися також у виданій довіреності.
Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до положень статті 238 ЦК представник (у тому числі і за довіреністю юридичної особи) може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно ч.2, ч.3 ст. 244 ЦК України, представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст. 245 ЦК України). За положеннями ч.1 ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 247 ЦК України, строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Довіреність, у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною.
Судом саме в площині наведених норм права перевірено, що заяву про відкриття виконавчого провадження подано представником стягувача АТ КБ «Приватбанк» Смирновою Н.В., повноваження якої підтверджено довіреністю виданою 03.06.2020 року, Головою Правління Національного банку України.
Так, в довіреності вказується, що Смирнова Н.В. є представником АТ КБ «Приватбанк», яка має повноваження представляти інтереси АТ КБ «Приватбанк» та подавати документи, передбачені законодавством, до Державної виконавчої служби та приватних виконавців, з метою їх виконання та користуватися іншими правами сторін у виконавчому провадженні.
Таким чином, суд не бере до уваги доводи заявника, що в довіреності не вказано право підписувати заяви, які подаються до виконавчої служби, оскільки в довіреності визначено право вказаної особи підписувати заяви. Саме через підписання заяви реалізується право на подання від імені юридичної особи виконавчих документів. Також у довіреності визначені обмеження у представництві, однак обмеження щодо підписання заяв до виконавчої служби відсутні. Разом з тим, заявником не доведено, що заява про виконання рішення від АТ КБ «Приватбанк» складена, підписана та подана особою у відсутності повноважень на представництво, відповідно відсутні підстави вважати, що державний виконавець відкрив виконавче провадження та виніс постанову з порушенням Закону України «Про виконавче провадження».
Судом враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №826/5500/18, що в оцінці повноважень представника та їх підтверджень слід уникати зайвого формалізму, як-от констатація відсутності в матеріалах заяви (скарги) копії посадової інструкції особи, яка засвідчила копію відповідного документа, відсутність у довіреності вказівки на повноваження представника на засвідчення копії довіреності тощо.
Частиною 3 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Таким чином, суд правильно вирішив, що вимоги скаржника про визнання дій державного виконавця незаконними у зв`язку із складанням процесуальних документів, які не відповідають закону, не підлягають задоволенню, оскільки такі обґрунтування заявника не знайшли свого підтвердження. Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги на ухвалу в цій частині, також вважає їх такими, що не впливають на правильність рішення суду, оскільки вони зводяться до підтримання власної позиції з цього приводу, без будь-якого правового обґрунтування.
Судом перевірялися і посилання заявника ОСОБА_1 на порушення закону при прийнятті виконавчого документу до виконання. Суд першої інстанції зазначив, що згідно з Положенням про автоматизовану систему виконавчих проваджень автоматизована система виконавчого провадження це комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу. Виконавчі документи розподіляються між державними виконавцями у довільному порядку із дотриманням черговості та з урахуванням встановленого коефіцієнта й кількості виконавчих проваджень, які перебувають на виконанні у державного виконавця. У разі якщо у відділі відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника коштів, виконавчі документи щодо цього боржника розподіляються Системою на державного виконавця, у якого перебуває відкрите виконавче провадження.
Отже, судом обґрунтовано зазначено, що визначення державного виконавця у конкретному виконавчому провадженні здійснюється автоматизованою системою виконавчого провадження та не вимагає будь-яких доручень начальника Відділу, письмових в тому числі.
Судом першої інстанції також враховано, що відповідно до пунктів 6 та 7 розділу I «Загальні положення» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.

До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Постанова підписується виконавцем та скріплюється печаткою. Постанова складається у необхідній кількості примірників, один з яких залишається у виконавчому провадженні, а інші надсилаються за належністю.

На підставі викладеного суд правильно вказав, що зміст оскаржуваної постанови відповідає вказаним вище вимогам до неї та містить всі обов`язкові реквізити, в тому числі і відбиток печатки, а саме відповідає пункту 7 розділу I «Загальні положення» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, в ній присутні всі обов`язкові реквізити постанови, як окремого документу. Зазначення поштового індексу у постанові Інструкція не вимагає. Відсутність печатки на копіях постанов про відкриття провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, копії яких отримані заявником, не може бути підставою для визнання незаконними дій державного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови. Суд вірно послався в даному випадку на висновки, що містяться в ухвалі Верховного суду від 08.12.2020 року (провадження № № 61-17562ск20). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, оскільки висновки суду в цій частині також відповідають наведеним судом нормам права і обставинам справи. Доводи апеляційної скарги стосовно цієї частини оскарженої ухвали наведених висновків суду не спростовують, зводяться до критики судового рішення без посилань на конкретні обставини, які на думку заявника не були досліджені судом.

Відповідно, з урахуванням висновків суду стосовно відмови у задоволенні вимог заявника ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця незаконними та про визнання незаконними і скасування постанов державного виконавця, винесених задля реалізації примусового виконання рішення, і у зв`язку з відсутністю законних підстав для цього, є правильним висновок суду про відмову в усіх похідних вимогах боржника про зобов`язання ДВС виключити інформацію про нього з реєстру Боржників та зобов`язати виконавчу службу повернути виконавчий лист стягувачу без прийняття до виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу представником виконавчої служби вказано, що боржником ОСОБА_1 станом на 30.08.2021 року жодних дій, направлених на добровільне виконання рішення суду, не прийнято. Виконавчий лист виданий 19.12.2017 року. Заявник таких обставин не спростував, у зв`язку із цим його твердження про те, що державний виконавець всупереч вимогам закону не надав йому можливості добровільно виконати рішення суду, не є переконливими і логічними.

Стосовно заяви ОСОБА_1 про зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, то суд першої інстанції також правильно вирішив це питання, у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», п.2 ч.1 ст. 150 ЦПК України відмовив у такій заяві, оскільки вона не ґрунтується на положеннях закону. Твердження апелянта про те, що суд нібито не розглядав заяву, але одночасно вирішив по суті вимоги про зупинення стягнення на підставі виконавчого документу спростовуються змістом оскарженої ухвали, з якої вбачається, що суд вирішив це питання саме у відповідності до положень процесуального закону.

Відтак, на думку колегії суддів, ухвала районного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті заяви, що є складовою вимогою ч. ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги заявника.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом норм процесуального права при розгляді справи, в тому числі про порушення таємниці нарадчої кімнати - суперечать матеріалам справи, з якої вбачається, що вступна та резолютивна частини судового рішення були складені та оголошені в день розгляду справи, але оголошення ухвали не фіксувалися технічними засобами у зв`язку з відсутністю учасників справи. (а.с.105).

Враховуючи те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 14 вересня 2021 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

С.А. Попова