Справа №443/98/21
Провадження №2/443/881/21
РІШЕННЯ

іменем України

26 серпня 2021 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бібрської міської ради Львівської області, третя особа ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить: встановити факт постійного його проживання разом із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити факт належності ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.02.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів Львівської області на ім`я ОСОБА_4 ; визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся по материній лінії ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої входив житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 20.02.1989 року належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_3 . Згідно витягу з погосподарської книги села Кнісело, станом на 30.06.1990 року житловий будинок АДРЕСА_2 відносився до категорії колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших членів господарства не було.

Зазначає, що оскільки ОСОБА_3 проживала у вищевказаному будинку, то вона фактично була його власником, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за нею не реєструвалось. Згідно довідки Новострілищанської селищної ради №887 від 26.10.2020 року, ОСОБА_3 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила 12.11.2009 року. 09.12.2008 року у колишньому виконкомі Кніселівської сільської ради посвідчувався заповіт в користь онука ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №127. Даний заповіт не змінено і не скасовано на час смерті заповідача. До дня смерті і на день смерті ОСОБА_3 разом з нею в даному господарстві проживав без реєстрації позивач - ОСОБА_1 , який доглядав її під час хвороби, займався похоронами. Окрім позивача, інших спадкоємців за заповітом не було, однак серед осіб, які мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , була її дочка і відповідно матір позивача ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_1 постійно проживав у с. Кнісело із бабусею на час відкриття спадщини, не заявляв про відмову від спадщини, то вважався таким, що її прийняв, проте юридично не оформив.

03.12.2020 року позивач звернувся до державного нотаріуса Жидачівського нотаріального округу для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_3 , однак нотаріус відмовив у його видачі, мотивуючи пропуском піврічного терміну для подання заяви про прийняття спадщини, а також через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що належав померлій і є спадковим майном. Крім того зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на будинок від 20.02.1989 року, що видано на колгоспний двір, головою двору була ОСОБА_4 , а у свідоцтві про смерть бабуся позивача записана як ОСОБА_3 , тобто наявна розбіжність між правовстановлюючим документом та свідоцтвом про смерть спадкодавця.

Відтак, позивач змушений звертатися до суду із вказаним позовом з метою захисту майнових прав.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 22.01.2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 27.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провавадження.

Ухвалою суду від 15.04.2021 року, занесеною до журналу судового засідання до участі у справі залучено правонаступника відповідача Бібрську міську раду Львівської області.

Ухвалою від 14.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили позов задоволити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити без участі представника за наявними в матеріалах справи документами.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, подала заяву згідно якої просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає повністю.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача по материній лінії ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Кніселівською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 13.11.2009 року (а.с.14).

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входив житловий будинок з надвірними спорудами по по АДРЕСА_2 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 20.02.1989 року належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_4 (а.с. 18).

Згідно витягу з погосподарської книги села Кнісело №930 від 29.10.2020 року, станом на 30.06.1990 року житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до категорії колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).

Відповідно до довідки Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області, на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 20.06.1989 року вул.Радянськак, 5, шо у с.Кнісело переіменовано на вул.Лесі Українки, 5 (а.с.19).

Як вбачається із довідки Новострілищанської селищної ради №887 від 26.10.2020 року, ОСОБА_3 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила 12.11.2009 року. 09.12.2008 року у колишньому виконкомі Кніселівської сільської ради посвідчувався заповіт в користь онука ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №127. Даний заповіт не змінено і не скасовано на час смерті заповідача (а.с.15).

За життя ОСОБА_3 було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконкому Кніселівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 127, згідно якого остання заповіла усе своє майно своєму внукові ОСОБА_1 (а.с.16).

Матеріалами справи встановлено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 , крім ОСОБА_1 є її дочка ОСОБА_2 ..

ОСОБА_2 подала до суду заяву, згідно якої на спадщину після смерті її матері - ОСОБА_3 не претендує, за визначенням додаткового строку для прийняття спадщини звертатися не буде (а.с.42).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_3 , 11.03.1967 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.12).

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №62155875 від 21.10.2020 року, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводились спадкові справи та видавались на їх підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.17).

Постановою завідувача Жидачівською ДНК МатусекаВ.В. від 03.12.2020 року (а.с.28) ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, у зв`язку із тим, що він пропустив піврічний термін передбачений на подання заяви, а також відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні, кожна окремо, дали покази про те, що ОСОБА_1 постійно проживав із своєю бабцею ОСОБА_3 на день її смерті, доглядав її, займався похоронами.

Відповідно до положень ст. ст.1216-1218ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У п.п. 2,23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Суд зауважує, що метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є необхідність реалізації нею права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Матеріалами справи встановлено, що нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі житловий будинок та господарські споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_3 , що підтверджується такими доказами:

- витягом з погосподарської книги погосподарської книги села Кнісело №930 від 29.10.2020 року, станом на 30.06.1990 року житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до категорії колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20);

- довідкою Новострілищанської селищної ради №887 від 26.10.2020 року, згідно якої ОСОБА_3 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15);

- довідкою Новострілищанської селищної ради №928 від 29.10.2020 року про те, що житловий будинок із погосподарськими спорудами, що належав ОСОБА_3 дійсно присвоєо адресний номер: АДРЕСА_1 . Стара адреса: АДРЕСА_3 (а.с.62).

Згідно з даними технічного паспорту житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 побудовано у 1961 році (а.с.22-24).

Таким чином, суд приходить до переконання, що матеріалами справи, достатньо стверджується той факт, що ОСОБА_1 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , на момент її смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також факт належності ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.02.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів Львівської області на ім`я ОСОБА_4 , а тому позов у цих частинах є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом щодо нерухомого майна житлового будинку та господарських споруд, згідно технічного паспорту від 05 листопада 2020 року, що розташовані у АДРЕСА_1 , що належали на праві власності ОСОБА_3 .

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Як встановлено в судовому засіданні у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно, а саме Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.02.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів Львівської області.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у тому числі з-за відсутності у нього правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказане вище нерухоме майно перешкоджає йому в реалізації спадкових прав, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що вимога про визнання за позивачем права власності на житловий будинок та господарські споруди, згідно технічного паспорту від 05 листопада 2020 року, що розташовані у АДРЕСА_1 також підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265,315, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити факт належності ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.02.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів Львівської області на ім`я ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 серпня 2021 року.

Головуючий суддя С.І Сливка