ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/776/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 305010300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ходоровський М. В., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року (ухвалене суддею Приступа Д.І.) у цивільній справі № 686/21091/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, представники: Хмельницький апеляційний суд, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 29.01.2019 року, яка в подальшому скасована постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року незаконно відхилено його апеляційну скаргу.

Вважає, що постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року встановлено незаконність дій Хмельницького апеляційного суду щодо ухвалення постанови 29.01.2019 року, тому він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25.02.2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його вимоги посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що незаконність постанови Хмельницького апеляційного суду від 29.01.2019 року встановлена постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року , оскільки загальновідомим є факт що законні рішення не скасовуються. Внаслідок винесення судом незаконного рішення порушено його права: на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність працівників органів державної влади, на доброякісну послугу від органів державної влади, конституційне право на свободу пересування територією України, на справедливий суд.

Суд не застосував висновків Верховного Суду у справах №6-440цс16 (від 25.05.2016 року), №6-501цс17 (від 22.06.17 року) та Верховного Суду у справах № 686/20012/18 (від 22.05.2019 року), № 638/6944/16-ц (від 25.07.2018 року), № 638/17403/15-ц (від 25.04.2019 року), № 638/12068/16-ц (від26.09.2018 року), № 638/12259/16-ц (від 11.07.2018 року), № 67/14606/17, № 646/1591/18 (від 09.10.2019 року), № 464/3789/17 (від 10.04.2019 року), № 904/4494/18 (від12.11.2018 року), №509/4156/15а (від 17.12.2018 року), №199/6713/14 (від 16.06.2021 року), №640/14909/16 (від 19.12.2018 року), №577/3791/18 (від 27.01.2020 року), №920/715/17 (від 12.03.2019 року) та незаконно поклав на нього обов`язок довести наявність душевних страждань з приводу порушення його прав, що є неприпустимим.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12.11.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ "Хмельницькобленерго" про відшкодування 3241432,16 грн доходу від безпідставно набутого майна відмовлено (справа №686/17335/18).

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 29.01.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12.11.2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року постанову Хмельницького апеляційного суду від 29.01.2019 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

У відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Згідно ч. 5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Отже, нормами матеріального права передбачено, що державою відшкодовується шкода, завдана особі у разі постановлення незаконного рішення суду у цивільній справі і при встановленні у діях суддів складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

В матеріалах справи відсутні докази, згідно яких в діях суддів при перегляді справи №686/17335/18 було встановлено склад злочину, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку винесенням постанови Хмельницьким апеляційним судом у вказаній справі відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди та не врахував, що ухваленням Хмельницьким апеляційним судом 29.01.2019 року незаконної постанови йому завдано моральних страждань колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані.

Сам по собі факт скасування Верховним Судом 26.06.2019 року постанови Хмельницького апеляційного суду від 29.01.2019 року та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції не дає позивачу безумовного права на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з частиною 6 статті 1176 ЦК України шкода завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу , що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах ( статті 1173, 1174 цього Кодексу).

З матеріалів справи, вбачається, що позивач звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої суддями Хмельницького апеляційного суду посилався на положення статті 1174 ЦК України.

Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Пленум Верховного Суду України у Постанові № 4 від 31.03.1995 року роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач, зазначаючи про те, що йому завдано моральної шкоди, будь-яких доказів наявності такої шкоди не надав та не вказав якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, окрім посилань на незаконність судового рішення, підставами до відшкодування якої є виключно обвинувальний вирок, про що зазначено вище.

Всі зазначені обставини у їх сукупності свідчать про безпідставність та недоведеність вимог позивача, про що і зазначено судом першої інстанції.

Позивач не надав до суду доказів у підтвердження заподіяння йому моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції, що позовні вимоги не знайшли свого обґрунтування при розгляді справи, оскільки позивач не довів незаконності дій або бездіяльності чи незаконності рішення суду з ознаками неправомірності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України у справах № 6-440цс16 (від 25.05.2016 року), №6-501цс17 (від 22.06.17 року) та Верховного Суду у справах № 686/20012/18 (від 22.05.2019 року), № 638/6944/16-ц (від 25.07.2018 року), № 638/17403/15-ц (від 25.04.2019 року), № 638/12068/16-ц (від26.09.2018 року), № 638/12259/16-ц (від 11.07.2018 року), № 67/14606/17, № 646/1591/18 (від 09.10.2019 року), № 464/3789/17 (від 10.04.2019 року), № 904/4494/18 (від12.11.2018 року), №509/4156/15а (від 17.12.2018 року), №199/6713/14 (від 16.06.2021 року), №640/14909/16 (від 19.12.2018 року), №577/3791/18 (від 27.01.2020 року), №920/715/17 (від 12.03.2019 року) є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Шевчук Г.М.

Ходоровський М.В.