РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 572/544/20

Провадження № 22-ц/4815/851/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скарг у ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року у складі судді Березня Ю. В., ухвалене в м. Сарни Рівненської області, повний текст рішення складено 02 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувя до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25 січня 2019 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 55 812,38 гривень, надавши розписку, однак у погоджений строк позику не повернув. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі 55 812,38 грн., 670,52 грн. інфляційних та 962,64 грн. трьох відсотків річних.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 55 812 грн. 38 коп. боргу за договором позики, 670 грн. 52 коп. інфляційних та 962 грн. 64 коп. 3% річних. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. понесених судових витрат.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 1049 ЦК України, яка встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та обґрунтоване тим, що укладений між сторонами письмовий договір від 25 січня 2019 року відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, є доказом передачі грошей від позичальника до боржника та зобов`язання останнього їх повернення в обумовлений строк; між сторонами мали місце договірні зобов`язання, які відповідач порушив в частині свого обов`язку з повернення коштів.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує факт передачі йому коштів позивачем ні особисто, ні через третіх осіб. Стверджує, що правовідносини між ним і позивачем виникли не із спірного договору позики, а з відносин у сфері господарської діяльності, внаслідок чого і виник борг. Пояснює, що між ним і ТзОВ «Сарненський хлібозавод» був укладений договір надання автомобільних послуг, за яким він зобов`язався належним йому транспортним вантажним засобом перевозити продукцію замовника та доставляти її по відповідних торгових точках. Зазначає, що в ході розгляду справи із пояснень сторін та показань свідків було встановлено, що між ним та позивачем дійсно мали місце господарські правовідносини, проте суд не дав належної оцінки цьому факту. Вказує, що місцевий суд взагалі однобічно та упереджено підійшов до розгляду справи, зайнявши позицію позивача. Пояснює, що не заперечував та не заперечує того факту, що дійсно заборгував вказану у розписці суму грошових коштів, однак утворився він внаслідок господарської діяльності за отриману у позивача та доставлену його транспортом хлібобулочну продукцію. З наведених міркувань просили суд скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно письмової розписки від 25 січня 2019 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 55 812,38 гривень та зобов`язався їх повернути до 29 липня 2019 року (а.с. 6).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за договором позики в обумовлений угодою строк у добровільному порядку та, як наслідок, утворення заборгованості.

В досудовому порядку, 05 серпня 2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу (а.с. 14).

Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вказував, що коштів у позивача не брав у позику, а розписку написав за боргом із інших, не договірних, а господарських правовідносин. Також це підтверджується ним і в апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції допитувалися свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на показання яких посилається відповідач у апеляційній скарзі як на підтвердження обґрунтувань про господарський характер відносин між ним та позивачем, які показали, що розписку відповідач писав особисто. Два останніх свідки підтвердили факт передачі коштів, перший - заперечив цей факт.

Разом з тим, судом не встановлено обставин обману, насильства, зловмисної домовленості з позикодавцем та впливу тяжкої обставини на відповідача і таких обставин не наведено та не підтверджено апелянтом.

Відповідно до ч. 1, п.2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів, показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Боргова розписка є документом, який підтверджує боргові зобов`язання однієї особи перед іншою. В ній повинні бути вказані умови передачі грошей в борг та їх повернення. Вона повинна містити всю інформацію, необхідну для встановлення у суді факту правовідносин між позивачем та відповідачем за договором позики.

Розписка пишеться позичальником від руки і повинна містити таку інформацію: найменування документа - «Розписка»; прізвище, ім`я, по батькові сторін угоди тобто Позикодавця і Позичальника; дані, що ідентифікують особу, наприклад, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер паспорта і коли і ким він був виданий; сума грошей чи інший предмет позики; термін позики; дата, а також місце складання розписки, передача грошей або інших предметів позики, особистий підпис Позичальника і Позикодавця; інша інформація, яку сторони вважатимуть важливою при укладанні цієї угоди.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.

Таким чином, розписка, написана відповідачем про отримання коштів у борг від позивача, є належним, достовірним і достатнім доказом на обґрунтування заявлених позовних вимог про стягнення боргу.

Що стосується покликань апелянта не дослідження судом першої інстанції обставин передачі коштів за згаданою розпискою, то вони апеляційним судом відхиляються.

Так, згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальний принцип приватного права «Дозволено все, що прямо не заборонено законом», а також такі засади цивільного права, як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства. Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (правочину) вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов?язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

У розписці, якою обґрунтовано позов, містяться відомості про особу позичальника, які дозволяють ідентифікувати у ньому відповідача, вказана сума позики і строк її повернення, а тому задоволення позову про стягнення коштів на підставі цієї розписки з підстав презумпції правомірності правочину вбачається можливим. Суд, при цьому, бере до уваги, що правочин у встановленому законом порядку не визнався недійсним та не був оскарженим.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що борг перед позивачем має місце не у договірних. А у господарських правовідносинах, не можу слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, оскільки встановлення факту господарських правовідносин між сторонами не є предметом цього позову, який, до того ж, заявлений на підставі ст.ст. 1046-1050 ЦК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року залишити без зміни.

Поновити дію рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.