Справа № 344/5091/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/1157/21
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Максимів Ю.В.

з участю представників апелянта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 , її представника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніна Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Бабій О.М. в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

20 квітня 2016 року ОСОБА_7 , від імені якого по довіреності діяла ОСОБА_1 , звернувся в суд з наведеним позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року серії АЕР № 004737, укладений між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур А.А.; визнати незаконним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ 15/02-008660, виданий ОСОБА_3 04 лютого 2002 року; повернути йому у власність земельну ділянку площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що з 1958 року ОСОБА_7 разом зі своїми батьками був зареєстрований та фактично проживав в будинку АДРЕСА_1 . Приватизувати даний житловий будинок не було технічної можливості, оскільки він був визнаний аварійним та непридатним для проживання. У зв`язку з цим ОСОБА_7 неодноразово звертався до Івано-Франківської міської ради із заявами про надання дозволу на реконструкцію або будівництво нового будинку та приватизацію земельної ділянки. За результатами розгляду таких заяв рішенням Івано-Франківської міської ради №423 від 23 жовтня 2001 року ОСОБА_7 надано дозвіл на реконструкцію індивідуального житлового будинку. Рішенням Івано-Франківської міської ради №507 від 18 грудня 2001 року ОСОБА_7 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 23 січня 2002 року видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 041901. У 1996 році ОСОБА_7 разом із сім`єю переїхав до Чеської Республіки на роботу. З серпня 2001 року на територію України не приїжджав. Виготовленням технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленням державного акту займалась його дружина ОСОБА_1 за довіреністю із правом підпису. Тому після отримання земельної ділянки по АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_7 не проводив із нею жодних дій, не здійснював будівництво, не відчужував. У 2015 році ОСОБА_1 приїхала в Україну і виявила, що на земельній ділянці, що належить її чоловікові, споруджено будинок, а земельна ділянка фактично використовується третіми особами. У 2016 році ОСОБА_1 приїхала в Україну на більш тривалий термін та від імені ОСОБА_7 звернулася до правоохоронних органів із заявою щодо протиправних дій невідомих осіб по відношенню до земельної ділянки її чоловіка, а також за правовою допомогою. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 дізналася, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 . В квітні 2016 року Управління Держгеокадастру в м. Івано-Франківську на адвокатський запит надало копії технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Із даних документів вбачається, що дана ділянка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ 15/02-008660 від 04 лютого 2002 року. Тобто, про існування договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року позивачу стало відомо тільки в квітні 2016 року. Однак, з серпня 2001 року ОСОБА_7 не приїжджав на територію України. У тексті оспорюваного договору не вказано, що договір вчинено від імені та в інтересах ОСОБА_7 іншою особою, а самого ОСОБА_7 на території України в момент підписання договору не було. В графі «Підписи сторін» договору дарування земельної ділянки навмисно всупереч нормам законодавства здійснено тільки підписи сторін без зазначення їхніх прізвищ, імен та по-батькові прописом. ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ніколи не перебували у родинних, дружніх, приятельських чи будь-яких інших близьких відносинах, а тому укладення між ними договору дарування дороговартісного нерухомого майна - земельної ділянки є абсолютно беззмістовним. Оскільки договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року серії АЕР № 004737, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур А.А., вчинений за відсутності та без відповідного волевиявлення сторони договору (дарувателя) ОСОБА_7 , то він підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_3 на підставі даного договору, як наслідок, слід визнати незаконним та скасувати, а земельну ділянку по АДРЕСА_1 повернути у власність ОСОБА_7 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніна Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року серії АЕР №004737, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніною Анатоліївною, визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ 15/02-008660, виданого ОСОБА_3 04 лютого 2002 року, повернення у власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено, що договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року серії АЕР №004737, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур А.А., укладений за відсутності волевиявлення дарувальника ОСОБА_7 , а твердження представників позивача про відсутність підпису ОСОБА_7 на вказаному договорі спростовується висновком експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України ОСОБА_8 , згідно якого підпис в графі «Даруватель» у договорі дарування земельної ділянки серії АЕР №004734 від 30 січня 2002 року та підписи від імені ОСОБА_7 у реєстрі № Д том 1 для реєстрації нотаріальних дій на 2002 рік виконані ОСОБА_7 .

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_7 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Представник апелянта вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору неправомірно надав перевагу висновку експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року над висновком експерта № 834/835/17-22 від 30 листопада 2017 року.

Вказує, що як вбачається з висновку експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року, на експертизу було надано договір дарування земельної ділянки АЕР №004734 від 30 січня 2002 року та в якості порівняльного матеріалу надано вільні зразки підпису ОСОБА_7 , які виконані у записі акту про одруження № 1308 від 10 жовтня 2001 року та заяві про видачу паспорта (форма №1) від 25 липня 2000 року. Далі у висновку зазначено, що 25 липня 2021 року у приміщенні Івано-Франківського міського суду було проведено ознайомлення, огляд, дослідження та фіксацію документів, що містять підписи ОСОБА_7 (сторінка 2 висновку). Однак, хто саме ознайомився із вказаними документами не зазначено. Матеріали справи не містять жодних доказів, що огляд документів проводився саме судовим експертом.

У розділі «Дослідження» висновку експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року (сторінка 4 висновку) вказано, що матеріали на дослідження у Івано-Франківський НДЕКЦ МВС України надійшли через канцелярію упакованими у два конверти. В одному були заява про видачу паспорта та запис акту про одруження, а в другому копії документів, зокрема екзаменаційної картки водія ОСОБА_7 , договору купівлі-продажу від 27 грудня 1993 року на німецькій мові та його перекладу, заяви ОСОБА_7 від 10 липня 2000 року, прихідних касових ордерів від 20 серпня 2002 року, 20 вересня 2002 року, 21 жовтня 2002 року, 19 липня 2002 року, 20 листопада 2002 року, полісу страхування ОСОБА_7 та експериментальних зразків підписів ОСОБА_7 . Таким чином, суд помилково визначив, що висновок проведено на основі оригіналів документів, оскільки такого не зазначено ні в матеріалах справи, ні в самому висновку. Крім того, для проведення експертизи не відбирались експериментальні зразки підписів ОСОБА_7 , що суперечить вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року.

Натомість висновок експерта № 834/835/17-22 від 30 листопада 2017 року відповідає вимогам статті 102 ЦПК України та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року. Більше того, питання щодо належності, достовірності та допустимості висновку експерта № 834/835/17-22 від 30 листопада 2017 року вже було досліджено під час вирішення питання про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи.

Таким чином, враховуючи, що висновок експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року не може відповідати об`єктивній дійсності та одержаний з порушенням встановленого законом порядку, а висновок експерта № 834/835/17-22 від 30 листопада 2017 року відповідає усім вимогам чинного законодавства і свідчить про те, що ОСОБА_7 не підписував договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Крім того, представник апелянта вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що надані стороною позивача медичні довідки Центрального військового госпіталя Праги, згідно яких ОСОБА_9 30 січня 2002 року проходив медичне обстеження у даному лікувальному закладі, не можуть бути самостійним доказом його відсутності на території України в момент підписання договору, так як після підписання договору дарування він міг перетнути державний кордон України та в цей день повернутись до м. Праги, скориставшись при цьому послугами з авіаперевезень чи перетнути кордон власним транспортним засобом, оскільки такі висновки є лише суб`єктивною думкою суду та не підтверджені жодними належними доказами.

З наведених підстав представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача адвокат Павликівська Г.М. та третя особа приватний нотаріус Мачкур А.А. подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких доводи скарги заперечили, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Зазначили, що суд першої інстанції не просто надав перевагу висновку експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року над висновком експерта № 834/835/17-22 від 30 листопада 2017 року, як вказала представник апелянта, а дав оцінку кожному з трьох експертних висновків, які наявні в матеріалах справи, та навів обґрунтування чому бере до уваги саме висновок експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року. При цьому, судом правильно враховано, що при проведенні експертизи у 2021 році експерт використовувала документи (запис акту про одруження №1308 від 10 жовтня 2001 року та заяву про видачу паспорта (форма №1) від 25 липня 2000 року), які були зібрані органом досудового розслідування у державних установах, у які ОСОБА_7 особисто звертався за отриманням державних послуг (з метою реєстрації шлюбу, одержання паспорта тощо) в період, максимально наближений до дати укладення спірного договору дарування. Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що з точки зору всебічності, повноти і об`єктивності експертного дослідження саме висновок експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року є найбільш достовірним доказом, серед тих, з яких можливо встановити наявність чи відсутність підпису ОСОБА_7 на договорі дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року.

Щодо доводів представника апелянта про безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що надані стороною позивача медичні довідки Центрального військового госпіталя Праги не можуть бути самостійним доказом відсутності позивача на території України в момент підписання договору дарування, так як після підписання цього договору позивач міг перетнути державний кордон України та в цей день повернутись до м. Праги, скориставшись при цьому послугами з авіаперевезень чи перетнути кордон власним транспортним засобом, то такі не заслуговують на увагу, оскільки всупереч принципу змагальності сторін стороною позивача не надано доказів, які б спростували вказані висновки суду, зокрема не надано копію закордонного паспорта ОСОБА_7 , з якого можна було б встановити наявність чи відсутність відміток про перетин державного кордону України у 2002 році, хоча суд неодноразово витребовував такий доказ. Не долучено такого доказу і до апеляційної скарги. Відтак, позивачем не спростовано ту обставину, що в день укладення спірного договору дарування він перебував на території України.

Посилаючись на наведене, представник відповідача - ОСОБА_4 та приватний нотаріус Мачкур А.А. просили залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Відповідач та його представник доводи апеляційної скарги заперечили з мотивів, наведених у відзивах на апеляційну скаргу. Просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа та її представник вважали доводи апеляційної скарги такими, що зводяться до переоцінки доказів та не обґрунтованими, рішення суду першої інстанції законним.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №423 від 23 жовтня 2001 року ОСОБА_7 надано дозвіл на реконструкцію індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 при умові відшкодування залишкової вартості існуючого будинку, зобов`язано ОСОБА_7 у місячний термін оформити право на користування земельною ділянкою, а також виготовити проект і погодити його у міському управлінні архітектури і містобудування (т. 1 а.с. 15 зворот).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №507 від 18 грудня 2001 року ОСОБА_7 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 19, 19 зворот).

На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №507 від 18 грудня 2001 року ОСОБА_7 видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ІФ №041901 від 23 січня 2002 року (т. 1 а.с. 21).

Згідно з договором дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур А.А. та зареєстрованим в реєстрі за № Д-76, серії АЕР № 004737, ОСОБА_7 ( ОСОБА_10 ) перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарував, а ОСОБА_3 (Обдарований) з вдячністю прийняв в дар належну ОСОБА_7 земельну ділянку, розташовану на території АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 22).

04 лютого 2002 року на підставі даного договору дарування ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії ІФ 15/02-008660 (т. 1 а.с. 23).

За даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №52606895 від 04 лютого 2016 року та №251616331 від 07 квітня 2021 року, за ОСОБА_3 15 лютого 2008 року зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11-12, т. 4 а.с. 73-74).

Записи про власність на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, однак наявний запис в Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна №7007490 про заборону відчуження земельної ділянки кадастровий номер: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 . Підстава обтяження - договір іпотеки № 1668 від 11 квітня 2008 року.

Згідно висновку експерта № 834/835/17-22 від 30 листопада 2017 року, складеного експертом Тернопільського відділення Київського НДІСЕ Заблоцьким І.Є., способи технічного відтворення підпису від імені ОСОБА_7 у графі «Підписи сторін» навпроти слова «Даруватель» в Договорі дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, а також двох підписів від імені ОСОБА_7 у графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документу» реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Мачкур А.А. (на арк. 13 Реєстру «Д» том 1 за 2002 рік, записи Д-76, Д-77 та Д-78) не застосовувались. Ці підписи виконано рукописним способом, без попередньої підготовки до їх виконання та використання технічних засобів відтворення. Підпис від імені ОСОБА_7 у зазначених графах документів виконано не ОСОБА_7 , а іншою особою з наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_7 з попереднім тренуванням (т. 1 а.с. 203-225).

Відповідно до висновку експерта № 9049 від 25 квітня 2018 року, складеного експертом Незалежного інституту судових експертиз Панчошнік І.З., встановити, чи виконані підписи від імені ОСОБА_7 , електрографічні зображення яких містяться у графі «Даруватель» в електрофотокопії двох примірників Договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. від 30 січня 2002 року та зареєстрованих у Реєстрі за № Д-76, ОСОБА_7 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, наведених у Дослідницькій частині Висновку (встановити походження розбіжностей ознак (чи являються вони варіантами ознак підпису ОСОБА_7 , що не проявилися у досліджуваних підписах або є результатом прояву почеркової навички іншої особи) експерт не зміг у зв`язку зі значною варіаційністю наданих для порівняння зразків підпису ОСОБА_7 . Щодо встановлених збіжностей, то при наявності вказаних розбіжностей, вони не дають підстави не тільки для категоричного, але навіть для імовірного позитивного висновку про тотожність. Виявити більшу кількість збіжних ознак не вдалося по причині малого об`єму графічного матеріалу, що міститься у досліджуваних підписах) (т. 2 а.с. 28-36).

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року, складеним експертом Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України Тутецькою Н.В., підпис в графі «Даруватель» у договорі дарування земельної ділянки серії АЕР № 004734 від 30 січня 2002 року та підписи від імені ОСОБА_7 у реєстрі № Д том 1 для реєстрації нотаріальних дій на 2002 рік виконані ОСОБА_7 (т. 4 а.с. 7-13).

З довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України № 55/838 від 07 червня 2015 року вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як громадянин України 24 січня 2013 року в`їхав на територію України, а 14 лютого 2013 року виїхав (т. 1 а.с. 131).

У листі Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 19 травня 2016 року роз`яснено, що інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, зберігається у базі даних протягом п`яти років (т. 1 а.с. 130).

За даними довідки Клініки внутрішніх хвороб 1-го медичного факультету Університету ім. Карла та Центрального військового госпіталя Праги від 22 серпня 2016 року про амбулаторне обстеження, ОСОБА_9 30 січня 2002 року пройшов обстеження у Центральному військовому госпіталі (т. 2 а.с. 50, 51).

В обмінній карті-направленні на дослідження, надання допомоги, лікування Центрального військового госпіталя Праги від 30 січня 2002 року ОСОБА_11 встановлено діагноз гострий бронхіт (т. 2 а.с. 52, 53).

Згідно з п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до них застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ч. 1 ст. 42, ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент посвідчення спірного договору дарування, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» в зазначеній редакції при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

З аналізу наведених норм слідує, що посвідчення нотаріусом угоди дарування земельної ділянки не може бути здійснено за відсутності сторони договору, зокрема дарувальника. При цьому нотаріально посвідчувані угоди, підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

З матеріалів справи вбачається та підтверджено третьою особою в судовому засіданні, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , підписаний сторонами у присутності нотаріуса. Особу громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_7 земельної ділянки, що відчужується, нотаріусом перевірено (т. 1 а.с. 22).

Справжність підпису ОСОБА_7 на вищевказаному договорі підтверджується висновком експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року, складеним експертом Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України Тутецькою Н.В., згідно якого підпис в графі «Даруватель» у договорі дарування земельної ділянки серії АЕР № 004734 від 30 січня 2002 року та підписи від імені ОСОБА_7 у реєстрі № Д том 1 для реєстрації нотаріальних дій на 2002 рік виконані ОСОБА_7 (т. 4 а.с. 7-13).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що саме цей висновок є найбільш достовірним доказом, серед тих, з яких можливо встановити наявність чи відсутність підпису ОСОБА_7 на договорі дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, оскільки у якості порівняльного матеріалу, окрім наявних у даній справі документів, експерт Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України Тутецька Н.В. використовувала також запис акту про одруження № 1308 від 10 жовтня 2001 року та заяву про видачу паспорта (форми № 1) від 25 липня 2000 року, тобто документи, які були зібрані органом досудового розслідування в державних установах, у які ОСОБА_7 особисто звертався за отриманням державних послуг (з метою реєстрації шлюбу, одержання паспорта тощо) в період, найбільш наближений до дати укладення спірного договору дарування.

При цьому, судом враховано роз`яснення, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», надано оцінку кожному з трьох наявних у даній справі висновків експертів та обґрунтовано чому надано перевагу одному з доказів, а саме висновку експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_7 ОСОБА_2 , які значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що згідно ст. 367 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції апеляційного суду, не спростовують висновки суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Твердження представника апелянта, що висновок суду про те, що ОСОБА_7 в день підписання договору дарування міг бути в Україні і цього ж дня міг перетнути державний кордон України та в цей день повернутись до м. Праги, скориставшись при цьому послугами з авіаперевезень чи перетнути кордон власним транспортним засобом для проходження медичного обстеження згідно довідки лікувального закладу м. Праги, є суб`єктивною думкою суду та не підтверджений жодними належними доказами, апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей», «перевага доказів», «наявність чітких та переконливих доказів», «поза розумним сумнівом».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір, виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

З урахуванням встановлених обставин та балансу вірогідностей апеляційний суд вважає доводи представника апелянта такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 02 вересня 2021 року