РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/17770/19

Провадження № 22-ц/4815/788/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року у складі судді Харечка С. П., ухвалене в м. Рівне о 08 годині 37 хвилин, повний текст рішення виготовлено 26 березня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовними вимогами, в яких просив: визнати виконані зобов`язання ОСОБА_1 за договором кредитування від 01.09.2018 року, укладеного з ОСОБА_2 недійсними; стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 89 877 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в сумі 129 797 гривень та судові витрати.

Обґрунтувуючи вимоги, вказував, що 01.09.2018 року між ним «Орендарем» та відповідачкою «Орендодавцем», як між двома фізичними особами, укладено договір оренди нежитлових приміщень (автомийки) № № 25,26,27, загальною площею 70 м.кв., за адресою АДРЕСА_1 з усім необхідним обладнання згідно Акту відповідального зберігання від 01.09.2018 року. Відповідно до умов Договору оренди Орендар зобов`язувався сплатити страхову суму 24 000 грн, вносити щомісячну орендну плату у сумі 24 000 грн та платежі за спожиті послуги з електропостачання, водопостачання, інтернет. Відповідачка 01.09.2018 р. уклала з ним договір кредитування, за умовами якого він мав зобов`язання сплатити вартість обладнання, а саме за: апарат високого тиску НDS 695-4М - 1400 євро; апарат високого тиску НD 10/21-48 - 1100 євро; компресор Urаса на 370 л. - 610 євро. Акт прийому-передачі об`єкта оренди він не підписував через відсутність у Акті переліку всього орендованого майна та показників лічильників води та електроенергії. За умовами Договору оренди приблизна щомісячна сума оренди за приміщення, майна та комунальні послуги мала становити 24500-25500 грн. Орендна плата за Договором оренди за 10,5 місяців мала би становити 259070 грн, але відповідачка отримала від позивача 348 947 грн, тобто остання безпідставно отримала 89 877 грн., які він просив стягнути на його користь. Через фінансовий тиск з боку орендодавця 17.07.2019 року Договір оренди було розірвано та підписано Акт прийому - передачі майна. За договором кредитування, який є нікчемним, позивач сплатив відповідачу 30 562 грн. Також неправомірними діями відповідача завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у сумі 129 797 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку місцевого суду про відсутність доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. У вступній частині оскаржуваного рішення суд невірно визначив, що суть спірних правовідносин полягає не у стягненні коштів, а у визнанні виконаних ОСОБА_1 за нікчемним правочином зобов`язань недійсними та стягненні безпідставно отриманих коштів, що є порушенням п. 3 ч. 1 ст. 264, ч. 2 ст. 265 ЦПК України. В описовій частині рішення суд, встановивши, що предметом договору кредитування були лише зобов`язання ОСОБА_1 сплатити вартість обладнання, необґрунтовано відмовив у визнання таких виконаних зобов`язань недійсними. Суд порушив вимоги ч. 3 ст. 626 ЦК України, оскільки, встановивши, що двохсторонній договір кредитування був укладений між сторонами, не визначив його вид, не зазначив якими за цим договором правами був наділений ОСОБА_1 . Судом порушено вимоги ч. 1 ст.626, ст. 628, ст. 638 ЦК України, оскільки суд не встановив, що було предметом договору кредитування, не з`ясував якими правами було наділено ОСОБА_1 за цим договором. Поза увагою суду залишились показання свідків та пояснення відповідачки, що договір кредитування укладався з метою зменшення орендної плати. Суд не визначив, яку суму коштів треба було сплатити відповідачці за період дії Договору оренди та чи мала відповідачка правові підстави для отримання від позивача: 30 562 грн. за нікчемним договором кредитування, 3655 грн. як орендної плати за Договором оренди, 3 400 грн. як переплати за оренду стелажа, 5 500 грн. за оренду меблів поза межами Договору оренди, 27 855 грн. як переплати за електроенергію, 18 820 грн. як переплати за водопостачання, а всього 89 892 грн. Вирішуючи вимоги про стягнення переплати за електроенергію в сумі 27 855 грн. суд не встановив, що відповідачка не надала доказів підтвердження законності отримання цих коштів. Свідки у судовому засіданні пояснили, що кошти за спожиту електроенергію відповідачка отримувала від позивача, посилаючись на лічильник № 5, а Договором оренди було передбачено лічильник № 89171. Оплату за водопостачання відповідачка мала право отримати лише за наявності попередніх та кінцевих показників лічильника. Лічильний води за № 1344141 у «Рівнеоблводоканал» не обліковується. Судом по суті не вирішено позовну вимогу про визнання виконаних зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредитування від 01.09.2018 року, укладеного з ОСОБА_2 , недійсними. Судом не прийнято до уваги, що відповідно до Постанов НКРЕКП № 307 від 22.03.2017 р. та № 1469 від 27.12.2017 Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого постачання водовідведення то електроенергії споживачу, постачальник має виконати ліцензійні умови та отримати ліцензію на такий вид діяльності. Покликаючись на наведене, просить встановити апеляційним судом обставини, якими обґрунтовується апеляційна скарга, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач мав вільний доступ до лічильників світла та води, а передані ним для відповідачки кошти, які він хоче повернути, були орендною платою за оренду майна відповідно до Договору оренди та Договору кредитування, які ним укладені в добровільному порядку. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що між сторонами існували договірні зобов`язання, а позивач не вказав та не довів обставин, на які він посилався в позові, як на моральні страждання.

Такі висновки суду є законними, відповідає вищевикладеним обставинам справи, та нормам законодавства, апеляційний суд з таким висновком погоджується, виходячи із слідуючого.

Судом встановлено: 01.09.2018 року між ОСОБА_2 (Орендодавцем) та ОСОБА_1 (Орендарем) укладено договір оренди нежитлового приміщення (автомийки), фактичною площею 70 м.кв., за адресою АДРЕСА_1 (нежитлове приміщення по технічному паспорту № НОМЕР_1 ) строком на 35 місяців(а.с.10-12)(далі Договір оренди) .

Відповідно до пункту 1.2. Договору оренди об`єкт оренди на момент передачі знаходиться в повністю робочому стані, обладнаний усім необхідним обладнанням в робочому стані, придатний для використання згідно п. 1.3 Договору.

За п.4.1 Договору оренди Орендар зобов`язувався сплачувати Орендодавцю щомісячно до 14-ї години першого числа за поточний місяць орендну плату у розмірі 24 000 грн., внести страхову суму у розмірі 24 000 грн. при підписанні Договору.

Окрім орендної плати, згідно пункту 4.6. Договору оренди, Орендар додатково зобов`язувався сплачувати платежі за фактично спожиту електричну енергію згідно лічильника № 89171, за спожиту воду згідно лічильника № 1344141, інтернет згідно квитанцій надання послуг, половину вартості рекламної вказівника, 200 грн./міс. за оренду одного металевого стелажа для сушки килимів.

Акт прийому передачі про технічний стан об`єкта оренди від 01.09.2018 року позивачем не підписаний(а.с.14).

Також сторонами 01.09.2018 року складено Акт відповідального зберігання за яким ОСОБА_3 на виконання Договору оренди передала ОСОБА_1 , а останній прийняв, майно відповідно до списку з 42 найменувань, в тому числі металевий стелаж(а.с.15).

Цього дня ОСОБА_3 , ОСОБА_1 склали та підписали Договір кредитування. За умовами цього Договору ОСОБА_1 зобов`язувався сплатити вартість обладнання, яке розміщено у Об`єкті оренди, а саме: Апарат високого тиску НDS 695-4М - 1400 євро; Апарат високого тиску НD 10/21-48 - 1100 євро; Компресор Urаса на 370 л. - 610 євро. Загальною сумою у 3110 євро. Також сторони домовились про те, що ОСОБА_1 цю суму сплачує частинами на протязі 24 місяців, а також 2% місячних на залишок суми. У разі розірвання Договору оренди з вини Орендаря сплачена сума та обладнання залишаються у Орендодавця(а.с.13).

03.07.2019 р. позивач звернувся до відповідачки з письмово заявою про розірвання договору оренди від 01.09.2018 р. у зв`язку з виїздом за кордон(а.с.41).

17.07.2019 року Договір оренди від 01.09.2018 р. між позивачем та відповідачкою було розірвано. При розірванні Договору оренди сторони склали та підписали Акт прийому - передачі майна, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_1 орендоване останнім майно, яке було йому передане відповідно до Договору оренди та Акту відповідального зберігання. Згідно п. 5 Акту від 17.07.2019 р. сторони стверджують, що будь-яких претензій стосовно переданого один одному майна один до одного не мають(а.с.42).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальними положеннями про найм (оренду) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України).

Частиною третьою статті 653 ЦК України встановлено, що в разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За правилами статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню в разі, якщо його укладено строком на три і більше років.

Відповідно до статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Тобто законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря.

Позивач не навів обставин ані у обґрунтуванні позовних вимог, ані в аргументах апеляційної скарги, що передані ним кошти за оренду майна були поза умовами Договору оренди. Згідно цих договорів позивач зобов`язувався вносити оплату за оренду приміщення з обладнанням, окремо оренду одного металевого стелажа для сушки килимів, частково виплачувати вартість обладнання та проводити розрахунок за фактично спожиту електричну енергію, за спожиту воду згідно, інтернет, половину вартості рекламної вказівника.

Складення сторонами відповідного акта приймання-передачі нерухомого та рухомого майна як від орендодавця до орендаря так і від орендаря до орендодавця, з огляду на положення статті 795 ЦК України, вказує на законність Договору оренди, наявністю права відповідачки на отримання орендної плати, а також платежів за послуги електропостачання, водопостачання, інтернет.

Є необґрунтованими доводи позивача про те, що оплата за отримані комунальні послуги отримана відповідачкою безпідставно і підлягає поверненню. Суд правильно зазначив, що позивач був обізнаний з роботою мийки, мав вільний доступ до лічильників світла та води і в добровільному порядку укладав договір, за умовами якого такі платежі передбачались.

Також відсутні підстави для висновку про законність вимог про визнання недійсними виконаних ОСОБА_1 зобов`язаньза Договором кредитування. Щодо цих вимог, то суд першої інстанції у своєму рішенні помилково вказав, що укладення оспорюваного договору в простій письмовій формі, а не нотаріально посвідченого, не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним.Суд першої інстанції, залишив поза увагою суть позовної вимоги ОСОБА_1 та вказану ним правову підставу для визнання недійсними виконані ним зобов`язання за договором кредитування від 01.09.2018 року.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 202, 204 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недісним.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ч.1-5 ст.203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам.

За частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позов ОСОБА_1 обґрунтував приписами статей 203, 215, 216 ЦК України, в яких визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, загальні підстави та правові наслідки недійсності правочину, а також приписами статті 27 цього кодексу про нікчемність правочину.

Відповідно ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним.

За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаївділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За Договором кредитування від 01.09.2018 сторони домовились, що ОСОБА_1 протягом 24 місяців сплачує вартість обладнання (апарат високого тиску НDS 695-4, апарат високого тиску НD 10/21-48, компресор Urаса на 370 л.) на загальну суму 3110 євро, а також 2% місячних на залишок суми.

Позивач вільно погодився на такі умови, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, однією з яких є свобода договору.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Посилання позивача на те, що такий договір, в силу вимог статті 27 ЦК України, є нікчемним не обгрунтовано жодними доказами і не наведено яким чином договір обмежує можливості ОСОБА_1 мати цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 1 статті 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним.

Апеляційний суд приходить до висновку, що позивач жодним чином не довів про порушення відповідачкою його права, за захстом чких він звернувся до суду, а тому позов є безпідставний і суд вірно відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 вересня 2021 року.

Головуючий Н. М. Ковальчук

Судді: С. О. Гордійчук

С. С. Шимків