Житомирський апеляційний суд
Справа №282/660/20 Головуючий у 1-й інст. Гуцал П. І.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №282/660/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Пилипчук Павло Петрович на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Гуцалом П.І. в смт Любар Житомирської області

встановив:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що вироком Любарського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 1994 року, який був залишений без змін Апеляційним судом Житомирської області, відповідач ОСОБА_2 був визнаний винним та засуджений за нанесення позивачу тяжких тілесних ушкоджень.

В результаті отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_1 було визнано інвалідом першої групи із 100% втратою працездатності. Таким чином відповідача зобов`язано відповідно до закону нести юридичну відповідальність у вигляді щомісячного відшкодування заподіяної позивачу шкоди.

Разом з тим, добровільно сплачувати кошти на відшкодування шкоди ОСОБА_2 відмовився, що змусило позивача двічі звернутися до суду з відповідними позовами.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2014 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 одноразово 19403 грн. на відшкодування витрат на постійний сторонній догляд, 9701,50 грн. на відшкодування витрат на побутове обслуговування та 3732,95 грн. втраченого заробітку, а разом 32837,45 грн. за період з 01.02.2011 по 01.03.2014 включно. Також присуджено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно 609 грн. на відшкодування витрат на постійний сторонній догляд та 304,5 грн. на побутове обслуговування, а всього щомісячно 913,50 грн, починаючи з 01.03.2014. Станом на день звернення до суду з відповідним позовом відповідач має загальний розмір заборгованості по вказаним виплатам в сумі 164 852,33 грн.

З урахуванням вищевикладеного та заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по відшкодуванню: витрат на постійний сторонній догляд у розмірі 71 983,50 грн; витрат на побутове обслуговування у розмірі 35 991,75 грн; втраченого заробітку у розмірі 56877,08 грн, а також витрат за період з червня по серпень 2020 в сумі 18495,75 грн, а всього на загальну суму 183 321,08 грн. Також просив ухвалити рішення, за яким стягувати з ОСОБА_2 на свою користь зі всіх видів доходів відповідача, довічно, на відшкодування: витрат на постійний сторонній догляд щомісячно в розмірі суми, що дорівнює половині офіційного розміру мінімальної заробітної плати; витрат на побутове обслуговування щомісячно в розмірі суми, що дорівнює четвертині офіційного розміру мінімальної заробітної плати; втраченого заробітку щомісячно в розмірі суми, що дорівнює різниці між офіційно встановленим розміром мінімальної заробітної плати і розміром пенсії, яку він буде отримувати.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2021 року позов задоволено частково. Збільшено розмір відшкодування шкоди, встановлений рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2014 року та вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно 2361,50 грн. на сторонній догляд, 1180,75 грн на побутове обслуговування та 2723,00 грн. втраченого заробітку довічно, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 24 червня 2020 року. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представником відповідача подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просить рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячних витрат на сторонній догляд в розмірі 2361,50 грн. та на побутове обслуговування в сумі 1180,75 грн. скасувати, а також зменшити розмір щомісячного стягнення втраченого заробітку до 2500 грн. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано заперечення сторони відповідача про необґрунтованість позову ОСОБА_1 , який не відповідає фактичним обставинам справи та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. Викладені позивачем доводи є суперечливими та необ`єктивними, які спростовуються фактичними обставинами та долученими до матеріалів справи доказами.

Також суд не взяв до уваги ті обставини, що рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2014 року вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно 609 грн. на відшкодування витрат на постійний сторонній догляд та 304,5 грн. на побутове обслуговування, а всього щомісячно 913,50 грн, починаючи з 01.03.2014 року. Вказане рішення суду виконується Богунським відділом ДВС м. Житомира, яким до теперішнього часу щомісячно стягуються кошти із заробітної плати ОСОБА_2 . За період з 2002 року відповідачем за судовими рішеннями на лікування позивача перераховано понад 93 тисячі гривень, що спростовує твердження позивача про відмову виконувати рішення суду, а відтак є безпідставними і надуманими.

Крім того, за період з 2011 року суттєво змінилися обставини, які впливають на розмір відшкодування ОСОБА_1 шкоди внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я.

У 2012 році ОСОБА_3 розірвав шлюб з дружиною, малолітня донька проживає разом з батьком з лютого місяця 2013 року без реєстрації, а для матері встановлено порядок її участі у вихованні малолітньої доньки і визначено дні побачень - суботу з 09 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. Крім того, рішенням Любарського районного суду Житомирської області у справі № 282/1199/17 від 07 грудня 2017 року задоволено позов ОСОБА_1 та вирішено стягувати з колишньої дружини аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання його неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також позивач має у користуванні легковий автомобіль, який одноосібно, без сторонньої допомоги використовує для поїздок і власних потреб. Крім цього за місцем свого проживання ОСОБА_1 займається незареєстрованою підприємницькою діяльністю та надає послуги з ремонту акумуляторів до легкових автомобілів.

Вказані обставини свідчать про те, що починаючи з 2012 року відсутні критерії, за якими позивачу ОСОБА_1 у 1994 році була встановлена І групи інвалідності, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів на спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд у суду не було. Також суд не взяв до уваги тяжке матеріальне положення відповідача, який є особою з третьою групою інвалідності, що з урахуванням положень ст. 1204 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування шкоди.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Позивач в судове зсідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, який не з`явився в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що вироком Любарського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 1994 року, який був залишений без змін Апеляційним судом Житомирської області, відповідач ОСОБА_2 був визнаний винним та засуджений за нанесення позивачу тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно з довідкою МСЕК від 18.11.2002 року ОСОБА_1 встановлено безстроково першу групу інвалідності зі 100% втратою працездатності та зазначено, що він потребує стороннього догляду.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 виданого ОСОБА_1 1971 року народження, останньому встановлено пенсію по інвалідності на термін з 01.11.2002 року по безстроково.

Рішенням Любарського районного суду від 04 червня 2007 року з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто 3530,11 грн одноразової виплати на відшкодування заподіяної шкоди, а також ухвалено стягувати з відповідача та користь позивача щомісячно, довічно з 01.06.2007 року 25,50 грн, яка складається із витрат на побутову допомогу в розмірі 17 грн. та на сторонній догляд в розмірі 8,50 грн.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 16.04.2014 року розмір вказаної заподіяної шкоди було збільшено та вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно 609 грн. на відшкодування витрат на постійний сторонній догляд та 304,5 грн. на побутове обслуговування, а всього щомісячно 913.50 грн, починаючи з 01.03.2014 року.

Вказаними рішеннями також було встановлено, що позивачу винними діями відповідача заподіяно тяжкі тілесні ушкодження і ОСОБА_1 став особою з інвалідністю першої групи із стійкою втратою працездатності 100%, який потребує стороннього догляду.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бердичівському об`єднаному управлінні ПФУ в Житомирській області і отримує пенсію по інвалідності, яка згідно довідки про доходи № 72 1840 у період з лютого 2020 року по травень 2020 року становила 2000 грн. та 2100 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У частині третій статті 5 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Тлумачення статті 5 та пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з частиною першою статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до частини першої статті 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Згідно зі статтею 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.

Аналіз зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що вона спрямована на забезпечення реальності захисту інтересів потерпілого й повноти відшкодування, оскільки відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, є тривалим у часі процесом.

Таким чином, з моменту прийняття судом рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, особа має право на його збільшення у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати.

Тобто, цивільним законодавством для охорони прав фізичних осіб - кредиторів встановлена можливість збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю у триваючих правовідносинах.

Так суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із того, що статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» встановлено мінімальну заробітну плату з січня 2020 року у розмірі 4723 грн, а тому, врахувавши зазначену норму права та прийнявши до уваги, що збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, можливе лише за заявою потерпілого, якому МСЕК встановлена перша група інвалідності на безстроковий термін, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги за період з 24 червня 2020, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом 2361,50 грн. на сторонній догляд, 1180,75 грн на побутове обслуговування та 2723,00 грн. втраченого заробітку довічно, навівши відповідні мотиви.

Посилання апелянта на неврахування судом під час розгляду справи висновку судово-медично експертизи № 74 від 13.07.2015, яка проведена за матеріалами кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №10000464, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, оскільки дана експертиза підтвердила, що перенесені позивачем травми та стан його здоров`я давали підстави для визнання його інвалідом першої групи. Наслідки такої травми тягнуть за собою стійну втрату загальної працездатності в розмірі 60%, що складає більше 1/3, а тому відносяться до категорії тяжких. При цьому колегія суддів зазначає, для інвалідів І групи висновок МСЕК чи судово-медичної експертизи про потребу в звичайному сторонньому догляді або в побутовому обслуговуванні не вимагається (пп.б п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Крім того,перша група інвалідності позивачу із стійкою втратою працездатності 100%, який потребує стороннього догляду була встановлена МСЕК, і дана обставина також була встановлена вказаними рішеннями судів, які набрали законної сили.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для зменшення розміру відшкодування шкоди через тяжкий матеріальний стан відповідача колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до положень ст. 1204 ЦК України дійсно в залежності від майнового становища особи, яка завдала шкоди здоров`ю фізичній особі, може бути зменшений розмір відшкодування шкоди, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Також на правильність висновків суду першої інстанції не впливає наявність рішень судів про розірвання шлюбу позивача із дружиною, проживання з ним неповнолітньої дочки та стягнення з колишньої дружини на його користь аліментів на утримання дитини.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Пилипчук Павло Петрович, залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2021 року.

Головуючий Судді