Провадження №22-ц/812/1582/21
Постанова

Іменем України

06 вересня 2021 року м. Миколаїв справа № 490/10089/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Людмила Володимирівна, про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Гуденко О.А., у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складено 22 червня 2021 року,

встановив:

26 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири.

Позивач зазначав, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є. 09 липня 2014 року за реєстровим номером 2057.

З серпня 2014 року він став проживати у цій квартирі однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_5 та її неповнолітніми дітьми.

Ввечері 10 жовтня 2017 року він не зміг попасти в квартиру та від ОСОБА_5 дізнався про те, що його квартира продана її матері ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 23 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. за №4648, за яким від його імені діяла вона на підставі виданої ним довіреності від 11 вересня 2017 року. Грошові кошти за продаж спірної квартири позивач не отримував.

Наступного дня ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів з повідомленням про скоєння злочину за ст. 190 КК України.

Вказував, що видана ним довіреність не відповідала його дійсним намірам та волевиявленню, оскільки ніякого наміру продавати своє єдине житло він не мав.

11 вересня 2017 року він надав ОСОБА_5 довіреність, якою її уповноважив, як вважав та був нею запевненим, пред`явити його правовстановлюючі документи на квартиру у Службу у справах дітей для підтвердження місця проживання її дітей. При цьому 11 вересня 2017 року він повернувшись вранці з роботи, на якій фактично пробув три доби, за наполяганням ОСОБА_6 , прийшов до офісу нотаріуса, у якого вже був підготовлений текст довіреності, де довірившись повністю відповідачці, підписав довіреність, не прочитавши її зміст.

Посилався на те, що довіреність від 11 вересня 2017 року видана під впливом помилки (стаття 229 ЦК України) та за відсутності волевиявлення її власника (частина друга статті 203 ЦК України).

Крім того, вважав, що фактично продаж квартири ОСОБА_5 своїй матері ОСОБА_3 свідчить про зговір щодо незаконного заволодіння майном.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсною з моменту її видачі довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., виданої від його імені ОСОБА_6 від 11 вересня 2017 року за реєстровим номером № 4338, визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 23 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 11 вересня 2017 реєстровий № 4338, та ОСОБА_3 , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Поліщук Л.В. зареєстрований за № 4648, а також стягнути з відповідачів судовий збір.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_3 адвокат Сафронов Ю.І., заперечуючи проти позову, посилався на дотримання чинного законодавства під час укладення угод.

У відповіді на відзив позивач посилався на підставність його позовнихвимог.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, які могли вплинути на неправильне сприйняття ним юридичних наслідків вчиненого правочину (договору доручення) та не встановлено, що ОСОБА_1 не мав волевиявлення на продаж спірної, а ОСОБА_6 діяла поза межами своїх повноважень та всупереч інтересам позивача та мала місце зловмисна домовленість відповідачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення без фактичного з`ясування обставин справи та не надав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи.

Суд не звернув уваги, що позивач не мав наміру продавати квартиру, довіреність, як правочин, посвідчена не в тому обсязі, в якому позивач мав намір її вчинити, нотаріус перед підписанням довіреності від 11 вересня 2017 року не зачитував позивачу її зміст вголос, не пропонував читати, а тільки запропонував підписати, довіреність вчинена внаслідок помилки, представник при укладені правочину 23 вересня 2017 року купівлі-продажу діяв з перевищенням повноважень, на які не був уповноважений, та в своїх корисних інтересах, а тому діяв проти інтересів власника майна, представник позивача вступив у зловмисну домовленість зі своєю матір`ю для отримання власної вигоди. Фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваним договором продавцем покупцю не відбулося, як не відбулося і фактичного передання коштів.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач за договором купівлі-продажу грошових коштів не отримував.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що 09 липня 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу позивач набув у власність квартиру трикімнатну за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за ціною 359 505,56 грн. (а.с.12).

11 вересня 2017 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_6 довіреність, якою уповноважив її розпоряджатися (продати, обміняти) на умовах за власним розсудом, виходячи із розумної доцільності, управляти та користуватися належною йому квартирою на АДРЕСА_2 (а.с.10).

Довіреністю передбачені повноваження представляти інтереси позивача у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, пов`язаних із укладенням, належним оформленням будь-яких цивільно-правових договорів, та подальшою реєстрацією, здійснити реєстрацію права власності у реєстратора приватного нотаріуса, інших реєстраційних органах, передбачених чинним законодавством України, відповідному Центрі надання адміністративних послуг, тощо, отримати документ, (витяг, інформацію тощо) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також отримувати всі необхідні для розпорядження та відчуження вищевказаної частки квартири документи, довідки, звіти, звіт про оціночну, ринкову вартість нерухомого майна, технічну документацію, плани, проекти, дозволи та інші допоміжні, та супутні документи, розписуватися за нього, підписати відповідні договори, отримати належні йому гроші, а також виконувати всі інші необхідні дії для виконання вищевказаних повноважень.

В довіреності зазначено, що зміст довіреності та зміст положень діючого законодавства щодо виконання вказаного договору нотаріусом довірителю роз`яснено. Довіреність за реєстровим номером 4338, посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., та підписана особисто позивачем.

Довіреність від 11 вересня 2017 року, на підставі якої діяла ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 , була дійсна на момент укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2017 року, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру довіреностей.

23 вересня 2017 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., зареєстрований у реєстрі 4648. Відповідно до п. 2 цього договору продаж здійснено за 161 409 грн., які продавець, в особі представника одержав від покупця повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.

11 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області з повідомленням про скоєння злочину передбаченого ст. 190 КК України щодо дій ОСОБА_6 , яка заволоділа чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, що призвело до незаконного продажу майна квартири. Результати розгляду цієї заяви ОСОБА_1 матеріали справи не містять та позивачем не надані. З пояснень позивача суду апеляційної інстанції слідує, що справу за його зверненням до поліції закрито.

13 жовтня 2017 року вищевказана довіреність була скасована ОСОБА_1 .

Судом також було встановлено, що з 23 квітня 2017 року по 02 вересня 2017 року позивач перебував у республіці Польщі та в червні 2017-липні 2017 року відправляв грошові переводи з Польщі на ім`я ОСОБА_6 і ОСОБА_8 (невістка відповідачки).

З Довідки ТОВ ТД «Морепродукт» слідує, що за цивільно-правовим договором від 08 вересня 2017 року з ОСОБА_1 , останній надавав послуги тальмана в період з 08 по 11 вересня 2017 року під час цілодобового приймання судової партії вантажу на території ДП «Миколаївський морський торгівельний порт».

З копії поквартирної картки форми Б за адресою: АДРЕСА_2 , у квартирі 19 серпня 2014 року, крім власника ОСОБА_1 були зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (неповнолітні діти відповідачки) всі були зняті з реєстрації 22 вересня 2017 року.

Згідно свідоцтва про шлюб від 22 січня 2019 року прізвище після державної реєстрації шлюбу відповідачки ОСОБА_6 ОСОБА_11 (а.с.140).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких визначений у статті 16 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Апеляційний суд зазначає, що цивільний процес здійснюється на засадах змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою, сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як встановлено 11 вересня 2017 року ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я відповідачки ОСОБА_6 . Ця довіреність посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. Згідно з довіреністю ОСОБА_6 отримала право діяти від імені довірителя, бути його представником в різних установах та організаціях з питань вчинення необхідних та доцільних дій щодо підготовки необхідних документів для розпорядження, зокрема продажу і продати на умовах за власним розсудом, виходячи із розумної доцільності, належну позивачу на АДРЕСА_2 .

Покази допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_12 про обставини продажу квартири, які стали йому відомі зі слів позивача, та посилання позивача на те, що спірна квартира була єдиним його житлом, не є безспірними та достатніми доказами, що свідчать про відсутність у позивача, на час видачі довіреності, наміру продати квартиру.

Іншого матеріали справи не містять.

За такого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що довіреність від 11 вересня 2017 року передбачала право продажу спірної квартири, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 , будучи молодою, освіченою людиною не розумів її змісту, обсягу повноважень, якими наділив ОСОБА_6 , та помилявся щодо правової природи цього правочину. Тому суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання вищезазначеної довіреності недійсною за ст. 229 ЦК України.

Самі по собі посилання позивача на те, що довіреність, як правочин, посвідчена не в тому обсязі, в якому позивач мав намір її вчинити, нотаріус перед підписанням довіреності не зачитував позивачу її зміст вголос, не пропонував читати, а тільки запропонував підписати, та його представник не був уповноважений на вчинення правочину з продажу спірної квартири, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, провадження № 61-11797св18, щодо застосування статті 232 ЦК України зазначено, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. Не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Із матеріалів нотаріальної справи вбачається, що ОСОБА_3 , яка доводиться матір`ю ОСОБА_5 , придбала спірну квартиру за власні кошти, а отже ОСОБА_5 не є співвласником цього нерухомого майна.

Укладення договору купівлі-продажу в ситуації, коли від імені покупця діє мати представника продавця, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (матір`ю).

При цьому посилання позивача на те, що ОСОБА_5 діяла у власних інтересах, усвідомлюючи, що після смерті матері квартира перейде у її власність в порядку спадкування, є припущеннями та не свідчать про наявність зловмисної домовленості між відповідачами. Також не свідчить про зговір відповідачів щодо незаконного заволодіння майном твердження позивача, що не підтверджено доказами, реєстрація та проживання дітей ОСОБА_5 в спірній квартирі після укладення договору купівлі продажу.

Отже, позивач не надав належних та допустимих доказів, що він не мав наміру продавати спірну квартиру. Довіреність на час продажу квартири не була скасована, недійсною не визнана.

Отже, суд першої інстанції не встановив, що ОСОБА_1 не мав волевиявлення на продаж квартири, а ОСОБА_5 діяла поза межами своїх повноважень.

За таких обставин, не встановивши, що мала місце зловмисна домовленість представника позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Щодо неотримання коштів за спірним договором суд першої інстанції вірно вказав, що зазначені обставини не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 вересня 2017 року, яким до того ж передбачено, одержання представником від покупця повністю до підписання цього договору повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.

ОСОБА_1 , якщо мало місце неповернення йому коштів за продаж нерухомого майна, не позбавлений можливості звернутися з відповідним позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Також посилання позивача на той факт, що ціна за продаж спірної квартири за договором купівлі-продажу була занижена, є необґрунтованими, оскільки була узгоджена сторонами правочину та відповідала грошовій оцінці, що була здійснена оцінювачем згідно звіту про експертну грошову оцінку квартири від 14 вересня 2017 року, що міститься в матеріалах нотаріальної справи. До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що довіреність від 11 вересня 2017 року не передбачала іншої або конкретної ціни продажу квартири, тому наданий позивачем звіт від 08 листопада 2019 року по оціночну вартість спірної квартири станом на 23 вересня 2017 року у розмірі 572 440 грн не може слугувати безспірною підставою для висновків про недійсність оспорюваного правочину, що вірно констатував суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення під час вчинення оспорюваної угоди певних вимог діючих на той час нормативно-правових актів щодо проведення касових операцій у встановлених граничних сумах розрахунків готівкою, не заслуговують на увагу, оскільки не є підставою визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до припущень, переоцінки доказів та незгоди позивача ОСОБА_1 з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 07 вересня 2021 року.