Справа № 346/1687/17
Провадження № 22-ц/4808/9/21
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Пацаган В.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Беркещук Б.Б. 04 липня 2017 року в м. Коломия,

в с т а н о в и в:

06.04.2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Позов мотивував тим, що на підставі договору дарування від 24.07.1992 року він є власником житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . Крім нього, в даному будинку зареєстровані: колишня дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 , яка є неповнолітньою. Відповідачка в спірному будинку не проживає, оскільки постійно перебуває за кордоном. Інтересу щодо будинку не проявляє, жодних витрат на оплату житлово-комунальних послуг не несе. Реєстрація ОСОБА_3 в його будинку перешкоджає йому оформити субсидію на оплату комунальних та інших послуг чи скористатися іншими пільгами.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 без поважної причини понад рік не проживає в будинку та не виконує обов`язків з утримання житла, ОСОБА_2 просив визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 04 липня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Рішення мотивоване тим, що, будучи зареєстрованою в житловому будинку, ОСОБА_3 більше року там не проживає, будь-якої участі в його утриманні не бере та не сплачує комунальні платежі, що є підставою для втрати нею права користування житлом згідно ст. 405 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що її не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, а тому вона була позбавлена можливості скористатися своїми процесуальними правами, надати пояснення щодо обставин справи, а саме щодо її проживання в будинку АДРЕСА_1 , знаходження там її особистих речей, поважності причин її відсутності, що є підставою для збереження за нею житлового приміщення.

Також вона не мала можливості заявити клопотання про виклик свідків, зазначених у акті від 25.01.2017 року, та інших осіб, які б підтвердили факти щодо її проживання у вищевказаному будинку.

Вважає твердження позивача про те, що вона не проживає в будинку більше п`яти років такими, що не відповідають дійсності, оскільки вона щороку приїжджає до будинку, так як там знаходяться її особисті речі.

Крім того зазначає, що хоча будинок і отриманий позивачем в дар, під час перебування їх у шлюбі він суттєво зріс у вартості, а, отже, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки їй належить частка в домоволодінні, то у суду не було підстав для визнання її такою, що втратила право користуватись власним майном.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив. Вказав, що рішення суду є законним та обґрунтованим. В судовому засіданні на підставі належних засобів доказування встановлено, що саме він є власником спірного будинку, а ОСОБА_3 не проживала в ньому понад рік та не брала участі в його утриманні. Відповідно, вона втратила право користування житловим приміщенням.

В засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги заперечила з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт в судове засідання не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності апелянта.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано, малолітню дочку сторін - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати з матір`ю (а.с. 45). Дане рішення набрало законної сили та сторонами не оскаржувалося.

Під час перебування у шлюбі сторони поживали в житловому будинку АДРЕСА_1 , який згідно договору дарування від 24.07.1992 року належить позивачу ОСОБА_2 .

Право особистої власності на цей будинок зареєстровано за позивачем в Івано-Франківському ОБТІ 28.07.1992 року за №403 (а.с. 6-7 зв.).

Також на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ІФ №003389 та серії №003390 від 22.12.2004 року позивачу належать земельні ділянки площею 0,2021 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд та площею 0,1082 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 8-9).

Згідно довідки Товмачицької сільської ради №59 від 25.01.2017 року у вищевказаному житловому будинку зареєстровані позивач, його колишня дружина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16).

За даними акту обстеження господарства в АДРЕСА_1 від 25.01.2017 року, складеного головою Товмачицької сільської ради в присутності сусідів, в результаті перевірки та зі слів ОСОБА_2 встановлено, що ОСОБА_3 в даному господарстві не проживає протягом одного року (а.с. 17).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина 1 статті 402 ЦК України).

Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частини 2, 5 статті 403 ЦК України).

Права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Відповідно до частини 1 зазначеної статті сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина 2 статті 406 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідачка вселилася у цей будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, оскільки, як зазначив позивач та не спростовано відповідачкою, остання більше року проживає за кордоном. У спірному будинку не проживає, не проявляє до нього інтересу та не несе жодних витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Відтак, право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, посилаючись на статті 321, 391 та частину 2 статті 405 ЦК України, зазначив, що відповідачка не проживає в належному йому на праві приватної власності будинку більше року, а тому наявні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування цим житлом. При цьому, позивач вказав, що реєстрація ОСОБА_3 в його будинку перешкоджає йому оформити субсидію на оплату комунальних та інших послуг чи скористатися іншими пільгами. Окрім того, позивач зазначив, що у разі виявлення можливості та бажання розпорядитися вказаним спірним житлом, реєстрація відповідачки в ньому обмежить його передбачене чинним законодавством право на вільне розпорядження приватною власністю.

Оскільки відповідачка є колишньою дружиною позивача та не належить до членів його сім`ї в розумінні частини 2 статті 64 ЖК України, не веде з ним спільне господарство, то посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на положення частини 2 статті 405 ЦК України, яка стосується членів сім`ї власника житла, є помилковим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка ОСОБА_3 втратила право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , однак на підставі частини 2 статті 406 ЦК України, а не частини 2 статті 405 ЦК України, як зазначено судом першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 та визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, по своїй суті є правильним і підстав для його скасування немає, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення частини 2 статті 405 ЦК України.

Доводи ОСОБА_3 про те, що її не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, а тому вона була позбавлена можливості скористатися своїми процесуальними правами та надати пояснення щодо обставин справи, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки виклик відповідачки в судове засідання був здійснений через оголошення у пресі, що узгоджується з положеннями частини 9 статті 74 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що вона щороку приїжджає до будинку, так як там знаходяться її особисті речі, оскільки такі твердження не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а тому є голослівними.

Доводи апелянта про те, що хоча спірний будинок і був отриманий позивачем у дар, проте за час перебування їх у шлюбі він суттєво зріс у вартості, а, отже, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, спростовуються рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03.09.2019 року у справі №346/2120/18, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.06.2021 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на об`єкти нерухомого майна відмовлено.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 1 статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 липня 2017 року - без змін, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення статті 405 ЦК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року