Справа № 298/579/21
Номер провадження 2/298/190/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 серпня 2021 року смт. Великий Березний

Великоберезнянський районний суд Закарпатської області в складі:

судді Зизич В.В.,

секретар судового засідання Коваль А.Ю.,

номер справи 298/579/21,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в смт. Великий Березний за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Горвата Івана Івановича, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 14 березня 2019 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що свідчить актовий запис №102, зроблений Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. За час перебування у шлюбі у подружжя народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Позивачка посилається на те, що за останній рік відносини між подружжям погіршились, відповідач почав себе поводити аморально, застосовувати фізичне насильство, принижує її в очах рідних та друзів, постійно чинить психологічне насильство по відношенню до неї, на її адресу, як в телефонних розмовах, так і в текстових повідомленнях, систематично надходять від нього погрози відібрання дитини та вивезення за кордон.

Стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 за місцем спільного проживання подружжя: АДРЕСА_1 , вчинив відносно позивачки в присутності малолітньої доньки домашнє насильство, а саме: погрожував, принижував, завдавав психологічний тиск, зламав стілець та розбив люстру, що підтверджується відеозаписом. Позивачка сильно злякалась за своє життя та життя своєї дитини, через що викликала поліцію. Інспектором СРПП ВП №2 Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області, капітаном поліції Нинчак М.М., було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП, та винесено терміновий заборонний припис. Справа про адміністративне правопорушення №298/443/21 за даним фактом щодо ОСОБА_2 перебуває в провадженні Великоберезнянського районного суду, судовий розгляд призначено на 2 червня 2021 року о 9.30 год.

Звертає увагу, що відповідно до рішення Великоберезнянського районного суду від 20 травня 2021 року відповідачу видано обмежувальний припис строком на 6 місяців.

Позивачка вказує, що ОСОБА_2 є громадянином Туреччини, зареєстрований в АДРЕСА_1 , шлюб укладений на території України, подружжя є громадянами різних держав, які спільно проживали на території України, один з подружжя на час розлучення проживає на території України, відтак розгляд вказаної справи слід проводити за законодавством України.

Позивачка, наголошуючи на тому, що починаючи з літа 2020 року шлюбні відносини фактично припинено, фактично припинилося сімейне життя, вважаючи, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим, суперечить її інтересам та інтересам малолітньої доньки, просить термін на примирення не встановлювати, так як це суперечитиме її інтересам.

ОСОБА_1 , посилаючись на зазначені обставини, просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, без вжиття заходів для примирення подружжя.

Позивачка також просить малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України, залишити з матір"ю, вказуючи, що дитина на даний час проживає з нею, вона постійно турбується та доглядає за донькою, дитина перебуває на її утриманні, натомість батько життям дитини не цікавиться, допомоги не надає. Додатково зазначає, що доньці виповнився рік і її зв"язок з матір"ю стає опорою для дитини, в перші роки життя немовляти цей зв"язок необхідний для повноцінного розвитку, завдяки йому дитина відчуває себе у безпеці, пізнає навколишній світ та формує до нього своє ставлення.

В обґрунтування вимоги про стягнення аліментів на доньку позивач зазначила, що відповідач є громадянином Туреччини і має високі доходи, які дозволяють йому вільно подорожувати країнами Європи, отримує заробітну плату в сумі 1000 доларів, іншої родини, дітей не має, як і не має на утриманні інших осіб. Просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі - 5000 (п"ять тисяч) гривень щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту пред"явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 28 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін, судове засідання призначено на 17 серпня 2021 року о 14-ій годині 00 хвилин.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився та відзив на позовну заяву не надав.

Судом надіслане повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання за зареєстрованою адресою місця проживання відповідача ОСОБА_2 , що встановлена в порядку передбаченому ч.ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (№274 зі зворотнім номером 841), поштове відправлення, а саме: судова повістка, копія ухвали суду та копія позовної заяви з додатками, вручена адресату 6 серпня 2021 року.

В силу приписів п.1 ч.8 ст. 128, ст.130 ЦПК України така поштова кореспонденція вважається врученою належним чином.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Горват І.І. в судовому засіданні не заперечували проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду.

Згідно ст. 280 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Горват І.І., висловлених останніми в судовому засіданні, з огляду на неявку в судове засідання відповідача ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання, відзив на позов не подав, повідомлення про причини неявки та клопотання про відкладення судового розгляду від нього не надходило, суд з урахуванням положень ст. 280 ЦПК України 17 серпня 2021 року постановив проводити заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлений позов підтримала, вказавши та підтвердивши зазначені у ньому обставини. Додатково пояснила, що не проживає з відповідачем, підставою розірвання стосунків стало моральне, психологічне та фізичне знущання зі сторони останнього. Зазначила, що відповідач вчиняв щодо неї домашнє насильство, від чого також страждала їхня дитина, яка була свідком його насильницьких дій по відношенню до матері. Ствердила, що насильницькі дії відповідач вчиняв періодично, однак про всі факти вона не повідомляла, оскільки боялася його.

При цьому, позивач категорично заперечила щодо примирення з відповідачем, вказала на те, що живе у постійному страху, через те, що боїться неправомірних дій відповідача, боїться за дитину, останній постійно погрожує.

Показала, що відповідач не дає коштів на утримання дитини, навіть не цікавиться долею доньки, при цьому, витрати на дитину є значними, фінансово позивачці допомагають батьки, оскільки вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років і отримує соціальну допомогу при народженні дитини.

Представник позивача - адвокат Горват І.І. у судовому засіданні позов також підтримав, вказавши на його обґрунтованість та підставність. Наголосив, що відповідач за складеним щодо нього протоколом про вчинення домашнього насильства судом був визнаний винуватим, на нього накладено стягнення у вигляді штрафу, відомості про це наявні в Єдиному реєстрі судових рішень та є загальнодоступними. Додатково просив стягнути з відповідача витрати за надану професійну правничу допомогу в сумі 11200 грн., які були понесені позивачкою.

Заслухавши позивача та її представника, з`ясувавши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке.

Судом установлено, що сторони, які є громадянами України (позивач) та Республіки Туреччина (відповідач), перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 березня 2019 року, який зареєстровано у Галицькому районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Від шлюбу у подружжя народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначені обставини стверджуються даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14 березня 2019 року, виданого Галицьким районним у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (оригінал міститься у справі арк. спр. 7), свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15 лютого 2020 року (арк. спр. 9).

Позивач, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу, звернулась до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Таким чином, між сторонами по справі, однією з яких є іноземець, виникли спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу.

Відповідно до ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».

Згідно ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Положеннями ст.63 Закону України «Про міжнародне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків.

Відповідно до п.11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», передбачено, що правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право». Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Наприклад, якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Розглядаючи правовідносини про припинення шлюбу з іноземним елементом, суд має перевірити наявність між Україною та державою, громадянами якої є сторони у справі, двостороннього договору про правову допомогу у сімейних та цивільних справах. Якщо такий договір існує - застосовуються його положення (які матимуть пріоритет над внутрішнім законодавством України).

Між державою Україна та Республікою Туреччина 23 листопада 2000 року укладена Угода про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, що ратифікована Законом N2605-III від 5 липня 2001 року та набула чинності 2 травня 2004 року.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 23 Угоди у справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство на день звернення до суду, компетентні органи тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є, будуть компетентними й будуть застосовувати своє законодавство. У справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство й проживають на території іншої Договірної Сторони, компетентні органи цієї Договірної Сторони також будуть компетентними вирішувати справу і застосовуватимуть своє законодавство. У випадку, коли один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший громадянином другої, розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначатиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання.

Якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави.

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 (арк.спр.31, 38), відповідач ОСОБА_2 є громадянином Турецької Республіки (арк.спр.32,33,34), який має зареєстроване місце проживання на території України: за адресою АДРЕСА_1 (арк.спр.39,40,51), останнім спільним місцем проживання подружжя є АДРЕСА_1 .

З урахуванням вищенаведених положень Угоди про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, укладеної між державою Україна та Республікою Туреччина, норм національного законодавства, та обставин справи, суд вважає, що при вирішені даної справи підлягають застосуванню норми національного законодавства України.

Частиною першою статті 21 і частиною першою статті 24 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (частина перша статті 55 СК України).

Відповідно до частини другої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено частиною третьою статті 105 СК України.

Відповідно до вимог частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Вирішуючи вимогу про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків та формальність існування шлюбу, який не виконує свого прямого призначення, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам позивача, що має істотне значення.

При цьому судом враховуються аргументи позивача, наведені нею в позові на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо фактичного припинення подружніх відносин через відсутність взаєморозуміння, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів та не оспорюються відповідачем.

Суд зауважує, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу у відповідності до ст. 24 СК України не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Оскільки позивач, скористалась своїм правом на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та наполягає на такому, відмова у задоволенні позову за таких обставин, на переконання суду, буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З огляду на зазначене доводи позивача та представника позивача з цього приводу заслуговують на увагу суду.

Крім цього, судом враховуються доведені в ході судового розгляду факти застосування відповідачем по відношенню до позивачки домашнього насильства, що підтверджується доданими до позову матеріалами (арк.спр.24-26, 41-44).

У позовній заяві ОСОБА_1 заявляє вимогу про залишення доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України, проживати з позивачкою.

Згідно зі ст. 141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як встановлено судом, донька сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України (арк.спр.37), та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 6 серпня 2020 року (арк.спр.36), де проживає разом з матір"ю ОСОБА_4 .

Враховуючи, те, що відповідач будь-яких заперечень щодо позову не надав, а проживання дитини з матір`ю не суперечить інтересам малолітньої доньки, суд приходить до висновку, що повні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виконання обов`язку утримувати дитину, регулюються главою 15 Сімейного кодексу України.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1-) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Аналіз наведених норм закону та встановлених судом обставин - відсутності домовленості між батьками дитини щодо визначення розміру аліментів, дає суду підстави вважати, що порушене право позивача, з якою проживає дитина, підлягає захисту шляхом постановлення рішення про стягнення аліментів.

Водночас суд погоджується із запропонованим до стягнення позивачем розміром аліментів.

При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України, враховує права дитини на достатній життєвий рівень, матеріальний стан позивача, відповідача, відсутність відомостей щодо наявності у платника аліментів зобов`язань з приводу утримання інших осіб, відсутність негативних даних щодо його стану здоров`я, та вважає за необхідне визначити аліменти, які підлягають стягненню з відповідача, у твердій грошовій сумі - 5000 (п"ять тисяч) гривень щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред"явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Такий розмір аліментів, на переконання суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку малолітньої доньки сторін по справі.

При вирішенні вимог в частині стягнення аліментів суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 180-183 СК України та на які вірно посилається позивач у поданому позові.

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне в порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 908 гривень судового збору, сплаченого останньою при звернені до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу, а також 908 гривень судового збору в доход держави, зважаючи на повне задоволення вимоги позивача про стягнення аліментів.

При цьому, судом враховується те, що позивач при звернені до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити.

Розірвати шлюб між громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 14 березня 2019 року у Галицькому районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №102.

Малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі - 5000 (п"ять тисяч) гривень щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 травня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 908(дев"ятсот вісім гривень) гривень 00 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в доход держави 908(дев"ятсот вісім гривень) гривень 00 копійок судового збору.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Великоберезнянським районним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду або через Великоберезнянський районний суд Закарпатської області (відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,місце реєстрації: АДРЕСА_2 , особистий ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 23 серпня 2021 року.

Суддя Зизич В.В.