Номер провадження: 22-ц/813/2793/21
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про відшкодування завданої моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про відшкодування завданої моральної шкоди в якому уточнивши його просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 731 109 600 гривень, посилаючись на те, що він є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», в якому має пенсійний банківський рахунок. 17.06.2019 року позивач виявив, що його рахунок заарештований на підставі постанови Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області від 30.05.2019 року №48185088 по виконанню виконавчого листа №2-685/10 від 26.02.2010 року, виданого на виконання заочного рішення Суворовського райсуду м. Одеси від 26.02.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «МТБ Банк» заборгованості за кредитним договором. В зв`язку з блокуванням рахунку позивач не зміг погасити поточну кредиторську заборгованість перед відповідачем, ОСОБА_1 впевнений, що АТ КБ «Приватбанк» своїми діями, навмисно та свідомо завдав позивачу моральну шкоду, а тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про відшкодування завданої моральної шкоди відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

23 вересня 2020 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року, відповідно до якої позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права. Без повного з`ясування всіх обставин по справі, без врахування конституційних прав та свобод з огляду на наступне:

-у рішенні суду не вказано осіб, що були присутні під час розгляду справи;

-відзив наданий відповідачем не відповідає нормам закону, а саме ст. 74 КАС;

-надані відповідачем докази є неналежними, оскільки подані з порушенням норм чинного законодавства;

-cудом було порушено право позивача на отримання захисту з боку безоплатного захисника;

-cудом першої інстанції було проігноровано аргументи та докази надані позивачем.

Апелянт зазначає, що відповідач, як державний банк, повинен безумовно та суворо керуватися та дотримуватися виключно діючого законодавства.

ОСОБА_1 вказує, що АТ КБ «Приватбанк», навмисне та свідомо, порушив норми законодавства, що регулюють банківську діяльність.

Позивач звертає увагу суду на те, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів слід враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на виконавцеві, тобто на відповідачах.

Проте, апелянт зазначає, що встановивши факт заподіяння шкоди, суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок доказування цієї обставини на позивача.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вважає, що висновки суду першої інстанції базуються і ґрунтуються на неприпустимих і не існуючих доказах та вигадках суду.

Апелянт вважає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд, на користь відповідача, не врахував, і виходив навмисне і свідомо до помилкового висновку, що фактично законних договірних відносин з вказаним банком у ОСОБА_1 немає.

З огляду на викладене в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про відшкодування завданої моральної шкоди було відкрито.

Ухвалою від 06 жовтня 2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 18 лютого 2021 року на 11:00 год.

12 лютого 2021 року ОСОБА_1 було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадження КМУ карантину в Україні.

18 лютого 2021 року від представником АТ КБ «Приватбанк» засобами електронного зв`язку було надіслано заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, з посиланням на запровадження карантину постановою КМУ від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-Co-2, та етапів послаблення протиепідемологічних заходів».

Колегією суддів розгляд справи було відкладено на 26 серпня 2020 року на 10:15 год.

26 серпня 2021 року в судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та представник АТ КБ «ПриватБанк» - Васильєва К.В.

Стоянцев В.В. апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.09.2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що заочним рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 26.02.2010 року з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ВАТ «МТБ Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 499097,98 гривень.

На виконання вказаного заочного рішення суду Суворовським районним судом м. Одеси 06 травня 2010 року було видано виконавчий лист №2-685/10, на даний час рішення не виконано.

Постановою Другого Київського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 05.03.2019 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-685/10, передане з Другого Київського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області на виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області.

05.03.2019 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Щегловою Є.В., прийнято виконавче провадження №48185088 з примусового виконання виконавчого листа №2-685/10.

30.05.2019 року постановою про арешт коштів боржника ВП №48185088 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглова Є.В. постановила накласти арешти на грошові кошти, що містяться на рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», АБ «УКРГАЗБАНК», АТ «ОТП БАНК», АТ «УКРСИББАНК», АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», АТ «УКРСОЦБАНК», АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК», АТ «ОЩАДБАНК», АТ «АЛЬФА-БАНК», АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», АТ «СБЕРБАНК», АТ «УКРЕКСІМБАНК», АБ «ПІВДЕННИЙ», ПАТ «БАНК ВОСТОК», ПАТ «МТБ БАНК» та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після виконання постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту, звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження 549740,21 грн.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції всім зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що:

-ефективним засобом захисту порушеного діями або рішеннями органів виконавчої служби (посадовими особами виконавчої служби) права сторони виконавчого провадження є подання до суду, який виніс рішення, скарги на відповідні дії або рішення, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 05.12.2018 року у справі №279/2369/17, яка у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, повинна враховуватись при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин;

- виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2010 року не є неправомірними діями АТ КБ «Приватбанк».

- крім того, рішення суду виконується в примусовому порядку державним виконавцем, а не відповідачем.

- відсутність доведеності вини осіб, протиправності дій чи бездіяльності відповідача, спричинення позивачу моральної шкоди, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що заочним рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 26.02.2010 року з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ВАТ «МТБ Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 499097,98 гривень.

На виконання вказаного заочного рішення суду Суворовським районним судом м. Одеси 06 травня 2010 року було видано виконавчий лист №2-685/10, на даний час рішення не виконано.

Постановою Другого Київського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 05.03.2019 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-685/10, передане з Другого Київського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області на виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області.

05.03.2019 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Щегловою Є.В., прийнято виконавче провадження №48185088 з примусового виконання виконавчого листа №2-685/10.

30.05.2019 року постановою про арешт коштів боржника ВП №48185088 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглова Є.В. постановила накласти арешти на грошові кошти, що містяться на рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», АБ «УКРГАЗБАНК», АТ «ОТП БАНК», АТ «УКРСИББАНК», АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», АТ «УКРСОЦБАНК», АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК», АТ «ОЩАДБАНК», АТ «АЛЬФА-БАНК», АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», АТ «СБЕРБАНК», АТ «УКРЕКСІМБАНК», АБ «ПІВДЕННИЙ», ПАТ «БАНК ВОСТОК», ПАТ «МТБ БАНК» та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після виконання постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту, звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження 549740,21 грн.

АТ КБ «Приватбанк» виконав вимоги державного виконавця та наклав арешт на відповідні рахунки ОСОБА_1 відповідно до постанови.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі зводяться до незгоди позивача з діями державного виконавця стосовно виконання виконавчого листа № 2-685/10 виданого Суворовським районним судом м. Одеси, за яким стягувачем є ПАТ «МТБ Банк» а боржником ОСОБА_1 . При цьому апелянт вважає, що зазначені дії є підставою для стягнення з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на його користь моральної шкоди. Дані доводи апелянта судом апеляційної інстанції не приймаються з огляду на наступне.

Порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, до 15 грудня 2017 року був визначений у розділі VII ЦПК України, а з 15 грудня 2017 року порядок реалізації судового контролю за виконанням судових рішень, ухвалених у цивільних справах, визначений у статтях 447-453 розділу УІІЦПК України.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи (стаття 383 цього кодексу у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; стаття 447 того ж кодексу у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції - частина перша статті 448 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року);.

Отже, за правилами цивільного судочинства розглядаються скарги виключно на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання судових рішень, ухвалених у цивільних справах.

Встановивши, що виконавче провадження відкрите за виконавчим листами виданими судами за наслідками ухвалення рішень про стягнення, ухвалених у цивільних справах і ОСОБА_1 у всіх зазначених виконавчих провадженнях є боржником, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту прав боржника з приводу незаконності рішень, дій чи бездіяльності державного чи приватного виконавця є подання скарги до суду, який видав виконавчий документ в порядку ст. 447 ЦПК України (на час звернення ОСОБА_1 до суду) в межах цивільного судочинства.

Судова колегія звертає увагу, що з приводу виконання судових рішень у цивільних справах, у разі порушення прав з боку державного виконавця Стоянцева В.В., який в даних виконавчих провадженнях є боржником, останній має право на оскарження до суду який видав виконавчий документ рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку ст. 447 ЦПК України.

При цьому саме такий спосіб захисту передбачений процесуальним законодавством, оскільки фактично між боржником та державним виконавцем в порядку цивільного судочинства з приводу незгоди боржника з діями, рішеннями або бездіяльністю державного виконавця спору в розумінні ЦПК України не виникає.

В даному випадку, на думку суду, ефективним засобом захисту порушеного діями або рішеннями органів виконавчої служби (посадовими особами виконавчої служби) права сторони виконавчого провадження діями або рішеннями органів виконавчої служби є подання до суду , який виніс рішення, скарги на відповідні дії або рішення.

Дана правова позиція узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 року у справі №279/2369/17, яка у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК, повинна враховуватись при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Встановивши порушення прав боржника у виконавчому провадженні за наслідками розгляду судом та ухвалення в порядку судового контролю рішення про незаконність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, боржник має право на стягнення моральної шкоди.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Судовий контроль за виконанням судових рішень врегульовано розділом VII ЦПК .

Цивільним кодексом України визначені підстави відшкодування моральної шкоди.

Так, ч.2,3 ЦК проголошено: 1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 2. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК врегульовано наступне: Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Підставою спричинення моральної шкоди позивач вказує неправомірні дії посадових осіб - працівників банку, які відповідно виконували постанову державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунку боржника ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк», тобто наявність моральної шкоди в даному випадку є похідним від наявного порушення прав з боку посадових особі виконавчої служби.

В даному випадку судом не розглядається правомірність винесених постанов про відкриття виконавчого провадження, так як дані питання повинні бути розглянуті під час розгляду відповідних скарг, а тому у справі не встановлені складові наявності моральної шкоди наявності неправомірних дій або рішень і причинний зв`язок між діями (рішеннями) та моральною шкодою.

Окрім того, відповідно до ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Зазначений конституційний припис знайшов своє відображення у ст. 18 ЦПК, яка додатково зазначає, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію "Про захист прав споживачів; нормативно-правовий акт № 1023-XII від 12.05.1991 року Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини четвертої Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003 року статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Про захист прав споживачів; нормативно-правовий акт № 1023-XII від 12.05.1991">Статтею 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16.

Крім того при обґрунтуванні свої вимог щодо моральної шкоди позивача посилається на Закон України «Про захист прав споживачів», норми якої не розповсюджуються на правовідносини між стороною виконавчого провадження і посадовими особами виконавчої служби. Відповідно до положень 4,22 відповідного Закону споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки у разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках передбачених законом.

Умовами укладеного між сторонами договору банківського обслуговування не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

При цьому з урахуванням встановлених обставин та набутих висновків, суд роз`яснює ОСОБА_1 , що при встановленні рішеннями суду, які можуть мати преюдиціальний характер, при розгляді відповідних скарг певних обставин позивач має право повторного звернення до суду із вимогами про стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання ОСОБА_1 на порушення судом норм процесуального права, оскільки справу розглянуто у судому засіданні в присутності апелянта та з дотриманням норм процесуального закону.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Нових доводів апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням наведеного, судом вірно встановлено, що при поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи ОСОБА_1 не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Позивачем не надано доказів наявності причинно наслідкового зв`язку між діями відповідачів та погіршення здоров`я позивача.

Таким чином, не встановлено обставин, з якими закон пов`язує право позивача на відшкодування моральної шкоди, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні моральної шкоди в розмірі 731 109 600 грн. є правильним.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача із висновком суду першої інстанції, з їх оцінкою.

Інші доводи апеляційної скарги, не стосуються предмету доказування у даній справі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.09.2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30.08.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе