Провадження № 22-ц/802/750/21 Категорія: 76 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю :
секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІО-Захід" про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 01.10.2019 року працював у відповідача на посаді вантажника відповідно до наказу № 32-к від 01.10.2018 року із встановленням мінімальної заробітної плати. 24.05.2019 року його було призвано на строкову службу до армії і направлено до військової частини. Вказує, що листом Млинівського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 26.04.2019 року директора ТзОВ «ВІО-ЗАХІД» було повідомлено про рішення призовної комісії від 3 квітня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_1 було призвано на строкову військову службу, та роз`яснено директору про необхідність збереження робочого місця за строковиком. 22.10.2020 року на підставі Указу Президента України № 43/2020 року його було офіційно демобілізовано ( звільнено) зі строкової служби в армії в запас. Зазначає, що, коли прийшов на своє робоче місце після демобілізації, йому стало відомо, про його звільнення 05 квітня 2019 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України й у цей день йому було вручено трудову книжку.
Позивач вказує, що згоди на звільнення не давав, письмових заяв на ім`я роботодавця не подавав, оскільки після мобілізації мав намір продовжити роботу на підприємстві.
На підставі зазначеного просив суд визнати протиправним та скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю «ВІО-ЗАХІД» № 44-кзв від 05.04.2019 року, згідно з яким його було звільнено з посади вантажника, поновити на посаді вантажника та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 84920,55 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач через свого представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що під час ухвалення рішення судом залишено поза увагою норми матеріального права КзпП України, норми процесуального законодавства, практику Верховного Суду, зокрема щодо застосування до нього гарантій та пільг при призові на строкову військову службу під час особливого періоду. Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом безпідставно покладено обов`язок доказування неправомірності звільнення на позивача, доведення факту неподання заяви про звільнення за угодою сторін, а тому вважає рішення незаконним та просить його скасувати. Крім того, зазначає, що слід взяти до уваги, що на позивача поширюються гарантії, визначені частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а саме гарантії, що надаються особам, які були призвані на військову службу у період виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а отже вважає, що при звільненні з роботи були порушені права позивача та посилається на правові висновки Верховного Суду.
У наданому відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «ВІО-ЗАХІД», вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Доводи відзиву зводяться до того, що під час розгляду справи у суді першої інстанції було доведено законність звільнення позивача. Наголошує на тому, що в апеляційній скарзі відсутні обґрунтування наведених ним обставин, апелянт не посилається на неправильне дослідження чи оцінку доказів, порушення норм процесуального права. Вказує, що зміст апеляційної скарги зводиться до переліку статей законодавства. Вважає, що не можуть братися до уваги твердження апелянта про повідомлення директора товариства про призов позивача на військову службу з посиланням на повідомлення Млинівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №488 від 26.04.2019 року, оскільки звільнення за згодою сторін відбулося раніше - 05 квітня 2019 року. Тобто,зазначає, що позивачем не було надано доказів належного повідомлення про призов його на строкову службу, у зв`язку з чим він виявив бажання звільнитися за згодою сторін. Також ОСОБА_1 не надано жодних належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження підстави стягнення коштів за вимушений прогул.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до норм ч. 1 ст.367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 проведено з додержанням норм діючого законодавства, оскільки протилежних доказів позивачем не надано, а інші вимоги є похідними від вимог про скасування наказу та поновлення на роботі, у задоволенні яких позивачу відмовлено.
Проте, з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення не відповідає з наступних мотивів.
Згідно із частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 01.10.2018 року прийнятий на роботу ТзОВ «ВІО ЗАХІД» вантажником відповідно до наказу № 32-к від 01.10.2018 року.
З інформації Дубенського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міноборони України від 05.08.2021 р. за № 145 видно, що ОСОБА_1 викликався неодноразово на призовну дільницю Млинівським РТКЦ та СП на 22 березня 2019 року, на 09 квітня 2019 року та на 24 квітня 2019 року. Однак фактично був призваний на строкову військову службу 24 квітня 2019 року.
Листом Млинівського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 26.04.2019 року директора ТзОВ «ВІО-ЗАХІД» було повідомлено про рішення призовної комісії від 3 квітня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_1 було призвано на строкову військову службу і 25 квітня 2019 року відправлено у військову частину та роз`яснено директору про поширення на ОСОБА_1 гарантій, передбачених ч.3,4 ст.119 КЗпП України, та необхідність збереження робочого місця за строковиком.
22.10.2020 року на підставі Указу Президента України № 43/2020 року позивача було офіційно демобілізовано ( звільнено) зі строкової служби в армії у запас.
Отже, позивач проходив строкову військову службу з 24 квітня 2019 року по 22 жовтня 2020 рік (а.с.16-22).
Як вбачається з пояснень відповідача, наданих суду копій документів, відповідно до наказу № 44-кзв від 05.04.2019 року позивач ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Дана обставина підтверджується записами в трудовій книжці ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством.
Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
У разі коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Разом з тим, законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
Подібний висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18, провадження № 61-22851св19.
У свою чергу, як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, виходив з доведеності існування домовленості між позивачем та відповідачем про звільнення за угодою сторін.
Колегія суддів вважає помилковими такі висновки суду першої інстанції, оскільки, в матеріалах справи відсутня заява про звільнення за угодою сторін, а враховуючи відсутність належних та допустимих доказів існування такої згоди, звільнення позивача проведено із порушенням вимог КЗпП України та є необґрунтованим.
Покликання відповідача на те, що така заява позивача, як і оригінал наказу про звільнення та журнал видачі трудових книжок існували в роботодавця, однак були знищені під час аварії в системі каналізації у виробничо-офісному приміщенні ковбасного цеху 05 лютого 2021 року, що підтверджено відповідним актом (а.с.74), суд не може взяти до уваги з таких підстав.
У даному акті, складеному комісією з працівників ТОВ "ВІО-ЗАХІД", вказано, що внаслідок затоплення каналізаційною масою приміщення підвалу, в одному з яких знаходився архів з кадровими та іншими документами, документи втратили свій первинний вигляд, стали непридатними для подальшого використання за призначенням, а тому їх помістили в баки для сміття і вивезли. Проте, жодних згадок про перелік пошкоджених документів, їх кількість, за який період вони створені, відносно яких працівників, наявність серед цих документів наказів, заяв щодо працівника ОСОБА_1 немає.
Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.
Таким чином, із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Також на час призову позивача для проходження строкової військової служби набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
На час призову позивача для проходження строкової військової служби існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Таким чином, оскільки позивач був призваний на військову службу під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №127/10017/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 235/1195/20, 12 квітня 2021 року у справі № 265/8076/19, які мають враховуватись судом відповідно до приписів частини 4 статті 263 ЦПК України.
Застереження, закріплене у частині третій статті 119 цього Кодексу щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.
Враховуючи викладене, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації установлені згідно з указаними нормами, є безумовними.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Визнавши незаконними дії і рішення роботодавця щодо звільнення позивача, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наданий відповідачем суду апеляційної інстанції, до уваги не береться з огляду на помилковість його обрахунку, оскільки відповідачем вказано розмір середньоденного заробітку в сумі 146,43 грн, виходячи із кількості календарних днів за останні шість місяців перед звільненням, хоча слід було виходити із робочих днів за останні два місяці, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, бере за основу наведений в позовній заяві розрахунок, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів .
Зі змісту поданого позивачем розрахунку вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становила 208, 65 грн. Таким чином, у 2019 році середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу становить 39434,85 грн, а в 2020 році 45485, 70 грн. Отже, в загальному до стягнення підлягає сума у розмірі 84 920, 55 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо застосування до позовних вимог ОСОБА_1 наслідків пропущення строку звернення до суду, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено вручення копії наказу та трудової книжки позивачу в день звільнення, а натомість встановлено період перебування позивача на строковій військовій службі з 24 квітня 2019 року до 22 жовтня 2020 року, що саме по собі є поважною причиною, при тому, що з позовом він звернувся до суду впродовж одного місяця - 13 листопада 2020 року.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм діючого законодавства та підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови - про задоволення позовних вимог.
На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2951, 81 грн, та з відповідача в користь ОСОБА_1 1273, 81 грн понесених ним витрат за сплату судового збору при поданні апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2021 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати протиправним і скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІО-Захід" № 44-кзв від 05.04.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи.
Поновити ОСОБА_1 на роботі вантажником у Товаристві з обмеженою відповідальністю "ВІО-Захід" з 05 квітня 2019 року.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІО-Захід" в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 квітня 2019 року по 13 листопада 2020 року в розмірі 84920 (вісімдесят чотири тисячі дев"ятсот двадцять) гривень 55 копійок та понесені витрати за сплату судового збору в сумі 1273 (одна тисяча двісті сімдесят три) гривні 81 копійка.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІО-Захід" в дохід держави судовий збір в сумі 2951 (дві тисячі дев"ятсот п"ятдесят одна) гривня 20 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді