Провадження № 22-ц/811/816/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 15 березня 2013 року Личаківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис № 61. Крім того, просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 8531,79 гривень, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 15 березня 2013 року зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_2 , про що Личаківським відділом державної реєстрації актів Львівського міського управління юстиції видано свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 (повторно). Під час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалось, з часу укладення шлюбу вони проживають окремо, раніше час від часу відповідач відвідував її та доньку, згодом відвідування припинились, участі у вихованні дитини та у витратах на її утримання відповідач останнім часом не приймає, обмежується подарунками на день народження. Дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. На сьогоднішній день шлюб існує формально, спільне господарство сторонами не ведеться, вважає збереження шлюбу недоцільним та неможливим. Певний період часу вона намагалася досягти згоди з відповідачем щодо розподілу витрат необхідних для утримання та забезпечення і гармонійного розвитку дитини, однак досягти згоди не вдалось. Час від часу відповідачем надсилались кошти на утримання доньки, однак такі виплати є несистематичними, на протязі останнього року взагалі відсутні і в подальшому за відсутності судового рішення не дозволяють бути впевненою у їх регулярній оплаті. Останній раз кошти на утримання дитини відповідач надсилав навесні 2019 року, після цього у жовтні 2019 року ним було надіслано кошти, як подарунок дочці на день народження. Інших надходжень на протязі більш як року часу відповідачем не сплачувалось. Її доходів, які вона отримує на посаді бухгалтера у ЗДО ясла-садок № 156 ЛМР, недостатньо для забезпечення належного та всебічного розвитку і виховання дитини, враховуючи необхідність оплати комунальних послуг та інших витрат, а відтак вона змушена значно економити і періодично відмовляти у найнеобхіднішому дитині. Їй відомо, що відповідач інших осіб на утриманні не має, він працездатний, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому просила визначити розмір аліментів зважаючи на рівень доходів в Московському регіоні Російської Федерації у розмірі 8531,79 гривень. Вважає, що саме такий розмір аліментів не буде занадто обтяжливим для відповідача, а тому просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Шлюб, що був зареєстрований 15 березня 2013 року Личаківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис № 61, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - розірвано.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,0 гривень (три тисячі гривень 00 копійок), щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову - 03 листопада 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що при визначенні розміру аліментів в сумі 3000 грн суд першої інстанції не врахував, що вона з дитиною постійно проживає в Україні, а відповідач працює на території Російської Федерації, у зв`язку з чим вона не має можливості отримати інформацію про його доходи, а у добровільному порядку такі дані відповідач не надає. Вважає, що вказана нею у позовних вимогах сума аліментів є необхідною для всебічного розвитку дитини, задоволення її потреб, забезпечення їй достойного навчання, хорошого харчування та відпочинку. Відповідачем не було жодним чином спростовано, що він не може сплачувати аліменти у розмірі 8531,79 гривень щомісячно. Зазначає, що у 2014 відповідачем регулярно перераховувалось на її банківський рахунок кошти в сумі близько 300 доларів США щомісячно для утримання їхньої малолітньої дитини. Вважає, що при визначенні розміру аліментів, за умови відсутності даних щодо розміру щомісячного доходу відповідача, слід прийняти до уваги середній рівень заробітної плати в російській Федерації, який за даними різних відкритих джерел складає від 666 до 932,9 доларів США на місяць у 2020 році. Таким чином, навіть після сплати податку на доходи (який у РФ складає 13%) розмір середньої заробітної плати складатиме від 579 до 812 доларів США (від 16171 до 22679 гривень в перерахунку за курсом НБУ на 23.02.2021 року). Зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції не врахував вимоги ст.182 Сімейного кодексу України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, не врахував середній розмір доходів на території Російської Федерації, відсутність заперечень щодо розміру аліментів з боку відповідача та неможливість довести рівень його ( ОСОБА_2 ) доходів.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині таким вимогам відповідає.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2013 року і від спільного подружнього життя мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року шлюб між сторонами розірвано та таке в частині розірвання шлюбу скаржником не оскаржується.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом з матір`ю та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно з довідкою виданої середньою загальноосвітньою школою № 29 м.Львова від 15.10.2019 року № 440, ОСОБА_3 навчається у 1- А класі (а.с.13).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює бухгалтером у закладі дошкільної освіти ясла-садок № 156 Львівської міської ради. Її дохід за період роботи з квітня 2020 року по вересень 2020 року становить 71049,94 гривень (а.с.12).

На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення аліментів, враховуючи встановлену законодавством рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини.

Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України).

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня у розмірі 2395 гривень.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Судом першої інстанції враховано, що позивач, мати малолітньої спільної з відповідачем доньки, займається її вихованням, повністю утримує дитину. Відповідач, батько дитини, не надає коштів на утримання доньки. Також, суд виходив із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона б мала тоді, коли утримувалась обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога в частині стягнення аліментів підлягає до задоволення частково виходячи з того що відповідач, як батько зобов`язаний утримувати дитину до досягнення повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 8531,79 гривень щомісячно, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про спроможність відповідача сплачувати аліменти у розмірі 8531,79 гривень колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження матеріального стану відповідача.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів за наявності підстав, визначених ст. 192 СК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції ухвалене згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ураховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в цій справі, є дата складення повного судового рішення 30 серпня 2021 року.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.