Справа № 450/1333/19 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3189/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря : Симець В.І.,

за участю апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Ісканін М.С., відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсною та скасування державної реєстрації, відновлення меж земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсною та скасування державної реєстрації, відновлення меж земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 20 жовтня 1997 року на підставі рішення Виконавчого комітету Чорнушовицької сільської Ради народних депутатів від 17 жовтня 1997 року № 52 у приватну власність ОСОБА_4 передано земельні ділянки площею 0,1992 га та 0,1955 га, загальною площею 0,3947 га. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 15 серпня 2018 року вона звернулася до ПП «Рік» для виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 0,3947 га за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Тарасівка. При цьому вона звернулась до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для складання акту прийому-передачі межових знаків на зберігання, однак отримала він них відмову у підписанні такого. Повідомляє, що зазначені особи незаконно встановили паркан не на межі суміжних земельних ділянок, а на її земельній ділянці. Після отримання технічної документації вона звернулася до відділу у Пустомитівському району Головного управління Держгеокадастру у Львівській області для внесення відомостей до Державного земельного кадастру. 28 березня 2019 року вона отримала рішення № РВ-019 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки подані документи не відповідають чинному законодавству, зокрема, відсутнє підтвердження погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками. Вказала, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на свою земельну ділянку придбавши у ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці без встановлення відповідних меж. 17 листопада 2017 року згадані особи звернулися до ПП «Кайлас-К» для виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). 11 квітня 2018 року вони звернулися до Підберізцівської сільської ради ОТ з клопотанням про затвердження їм технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки. 20 квітня 2018 року Підберізцівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області ухвалила оскаржуване рішення, яким затвердила відповідачам технічну документацію на їхню земельну ділянку та передала таку їм у власність. Вказує, що земельна ділянка відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходиться в фактичних межах її земельної ділянки, що свідчить про порушення її права, як користувача земельної ділянки, на отримання її у приватну власність.. З огляду на вказане, просить позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає рішення незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що є підставою для його скасування.

Вважає, що технічна документація, виготовлена ПП «РІК», на яку вона посилається як на підставу вимог є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування.

У спірному рішенні суд першої інстанції висловився, що будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог апелянтом не надано, а таким належним доказом, яким можливо обгрунтувати заявлені вимоги, може бути висновок експерта. Однак, апелянт не скористався правом на проведення експертизи для підтвердження заявлених позовних вимог.

Разом з тим, апелянт вважає, що суд першої інстанції, у порушення вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України не роз`яснив особам, які беруть участь у справі наслідки вчинення або не вчинення відповідних процесуальних дій, не сприяв здійсненню їхніх прав, зокрема не роз`яснив апелянту, що належним та допустимим доказом , який може підтвердити позовні вимоги є саме висновок, який потребує спеціальних знань щодо фактичного накладення (не накладення) земельних ділянок.

Окрім цього, суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_4 мати апелянта набула право власності на земельну ділянку першочергово, ще у 1997 році її земельна ділянка була сформована із винесенням меж у натурі, тобто на місцевості, визначено її межі, що включає і погодження таких із колишніми користувачами суміжних земельних ділянок, а тому вона не може накладатись на земельну ділянку відповідачів, а саме їх частина земельної ділянки площею 0, 0074 га накладається на ділянку Апелянта.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 липня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Ісканін М.С. на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідачки ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, пояснення експерта Заяць І.Г., спеціалістів Савчук В.В., Палій Ю.А., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відовідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що аргументи, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_4 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,3947 га, яка складалася з земельних ділянок площею 0,1992 га та 0,1955 га., що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЛВ № 16886.

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 18 червня 2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, вбачається що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 22554638 від 28 грудня 2009 року встановлено, що спадкоємцем ОСОБА_4 є ОСОБА_1 .

Рішенням Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 199 від 20 квітня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1957 га, кадастровий № :02:003:0123, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , та передано їм у власність вказану земельну ділянку.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 101515595 від 25 жовтня 2017 року та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 від 14 березня 2018 року стверджується, що відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка 0,1957 га, кадастровий :02:003:0123, розташована за адресою АДРЕСА_1 . Державна реєстрація прав власності на земельну ділянку здійснена 25 жовтня 2017 року.

Як вбачається з кадастрового плану земельної ділянки площею 0,1957 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , така від точки «В» до точки «Г» межує з земельною ділянкою ОСОБА_4 .

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Як закріплено в частині четвертій статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його користуванні.

Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з п.г ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ч.1ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Частиною 3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до п. б ч.2 ст. 198 ЗК України, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами здійснюється при здійсненні кадастрової зйомки.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Згідно з ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 12 ЦПК України не роз`яснив їй, що належним та допустимим доказом, який може підтвердити позовні вимоги є саме висновок, який потребує спеціальних знань щодо фактичного накладення земельних ділянок.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано висновок експерта №25/09-20-я від 08 жовтня 2020 року, яким встановлено, що земельна ділянка площею 0,1957 га з кадастровим номер :02:003:0123, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101515595 від 25 жовтня 2017 року та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 14 березня 2018 року накладається на сусідню земельну ділянку площею 0,1992 га, яка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №16886, вид. Виконавчим комітетом Чорнушовицької сільської ради 20.10.1997 р., після смерті якої перебуває у користуванні спадкоємиці ОСОБА_1 , а саме за умови, якщо межа між земельними ділянками гр.. ОСОБА_4 і гр.. ОСОБА_6 проходить по фактичному користуванні (огорожі з металевої сітки та стежці), площею 0,0074 га та розмірами сторін.

Висновком експерта №05/02-21я від 17 лютого 2021 року за результатами проведення додаткової земельно-технічної експертизи по заяві гр.. ОСОБА_1 встановлено, що земельна ділянка площею 0,1957 га з кадастровим номер :02:003:0123, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101515595 від 25 жовтня 2017 року та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 14 березня 2018 року накладається на сусідню земельну ділянку площею 0,1992 га, яка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №16886, вид. Виконавчим комітетом Чорнушовицької сільської ради 20.10.1997 р., після смерті якої перебуває у користуванні спадкоємиці ОСОБА_1 , площею 0,0050 га та розмірами сторін: від.т.1 до т.2 36,22м.п.; віл т.2 до т.3 103, 29м.п.; від т.3 до т.4 0,62 м.п.; від т.4 до т.5 103, 35 м.п.; від т.5 до т.1 36, 27 м.п.

Відповідно до ч.1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Згідно з ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що поданий ОСОБА_1 висновок експерта є належним та достатнім доказом, що підтверджує заявлені позовні вимоги.

Як встановлено, земельна ділянка площею 0,1957 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 накладається на сусідню земельну ділянку площею 0,1992 га, яка належала ОСОБА_4 .

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 199 від 20 квітня 2018 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і передачу її у власність за адресою АДРЕСА_1 слід визнати незаконним та скасувати, та визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим № :02:003:0123.

В частині вимог ОСОБА_1 щодо відновлення меж земельної ділянки до попереднього стану, що належить ОСОБА_4 , колегія суддів вважає такі необґрунтованими, оскільки позивачем не зазначено у який спосіб слід відновити межі земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.13 ст. 142 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а відтак з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути по 2881 грн 50 коп. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 липня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсною та скасування державної реєстрації, відновлення меж земельної ділянки задоволити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 199 від 20 квітня 2018 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і передачу її у власність за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим № :02:003:0123.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 2881 грн 50 коп. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.