СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/1553/20
Провадження № 2/306/123/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області в особі :

головуючого - судді : Вінер Е.А.

з секретарем : Фалес Л.І.

з участю позивача ОСОБА_1

адвоката позивача : ОСОБА_2

представника відповідача Подоляк Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), в інтересах якої діє ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) до Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області ( адреса: м.Мукачево, вулиця Толстого,15 Закарпатської області ), Державної казначейської служби України (адреса: м.Київ, вул.Бастіонна, 6) про стягнення матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом до Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області,Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів попереднього слідства, прокуратури і суду. В обгрунтування позовних вимог вказала, що 20 червня 2013 року слідчим прокуратури Свалявського району головному бухгалтеру ДП «Свалявський ЛГ» Попович Мальвіні Юріївні було вручено підозру у вчинені нею кримінального правопорушення,передбаченого ч.2 ст.367 КК України. 21 червня 2013 року їй було вручено обвинувальний акт. Вироком Свалявського районного суду від 13 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та засуджено. 30 квітня 2015 року вирок Свалявського районного суду від 13.11.2014 року апеляційним судом Закарпатської області скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання. 27 жовтня 2015 року Свалявським районним судом справу повернуто прокурору. 21 квітня 2016 року ОСОБА_1 вручено обвинувальний акт в новій редакції. Вироком Свалявського районного суду від 27 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.367 КК України та виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. 22 листопада 2017 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області вирок Свалявського районного суду від 27 квітня 2017 року залишено без змін. 16 лютого 2018 року прокурор Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури подав до Верховного Суду України касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду України від 29 листопада 2018 року касаційна скарга прокурора залишена без задоволення. З 20 червня 2013 року по 30 листопада 2018 року ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом, тобто під кримінальним переслідуванням, у зв`язку з чим їй спричинено матеріальну та моральну шкоду. Вважає, що розмір компенсації моральної шкоди за весь час перебування під слідством і судом повинен становити виходячи із розрахунку два мінімальних розміри заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством та судом, що становить 650 000,00 грн.(5 000,00 х 2 х 65 міс.= 650 000,00 грн.). Позивач сплатила адвокату вартість юридичних послуг в загальній сумі 46 000,00 грн., а також витрати на виїзди у відрядження з м.Києва до Свалявського районного суду та апеляційного суду Закарпатської області та зворотній проїзд в загальній сумі 114,907,86 грн. Просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну та моральну шкоду в загальній сумі 810 907,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 жовтня 2020 року справу № 306/1553/20 (провадження № 2/306/673/20) передано на розгляд судді Свалявського районного суду Вінер Е.А. (а.с. 64).

02 листопада 2020 року суддею Свалявського районного суду Вінер Е.А. винесено ухвалу про відкриття провадження у справі (а.с. 13).

Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.69).

Позивач та адвокат позивача доповнили позовні вимоги та просили стягнути моральну шкоду в сумі 780 000,00 грн., матеріальну шкоду в сумі 160 907,00 грн., а всього 940 907,00 грн.(а.с.73-74).

В судовому засіданні позивач та адвокат позивача заявлені позовні вимоги підтримала повністю, окрім того просили стягнути ще додатково 50 260,00 грн. витрат на проїзд.

Представник Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали кримінальної справи за №306/1698/13-к, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 20 червня 2013 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України.

21 червня 2013 року позивачу було вручено обвинувальний акт.

13 листопада 2014 року Свалявським районним судом Закарпатської області постановлено вирок, згідно якого позивача ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді два роки позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання, якщо протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину.

30 квітня 2015 року вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 13.11.2014 року апеляційним судом Закарпатської області скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання.

27 жовтня 2015 року Свалявським районним судом Закарпатської області справу повернуто прокурору.

21 квітня 2016 року ОСОБА_1 вручено обвинувальний акт в новій редакції.

27 квітня 2017 року вироком Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.367 КК України та виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

22 листопада 2017 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області вирок Свалявського районного суду від 27 квітня 2017 року залишено без змін.

29 листопада 2018 року Верховним Судом колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Початком строку перебування ОСОБА_1 під судом і слідством є 20.06.2013 року - дата пред`явлення обвинувачення, останнім днем є день набрання законної сили ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 22.11.2017 року про залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили судовим рішенням, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, які викладені, зокрема, в його постановах від 12.02.2020 по справі № 295/692/17, від 14.04.2021 по справі № 520/144448/18 .

Оскільки вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 27.04.2017 року, яким виправдано ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22.11.2017 залишено без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироку законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень , а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Таким чином період перебування позивача під слідством та судом складає не 65 місяців як зазначає в позові позивач та адвокат, а період з 20.06.2013 року по 22.11.2017 року (53 місяців та 10 днів).

Оскільки строк перебування під слідством та судом становить 53 місяців та 10 днів, тому розмір відшкодування моральної шкоди становить 320 000 гривень (6 000 грн х 53 міс + (6 000 грн/30днів х 10 днів).

Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги та витрат на виїзд та відрядженням, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року№ 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 141ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надані наступні документи: копію Договору про надання юридичних послуг від 03 вересня 2013 року, акт передачі-приймання виконаних робіт, звіт-розрахунку, ксерокопії проїзних документів. Суд приходить до висновку, що стягненню підлягають 60841 грн,20 коп. витрат пов`язаних з наданням правової допомоги (31000 грн.-правова допомога+29841,грн.20 коп.-витрати на проїзд, понесені адвокатом, які підтверджуються проїзними документами).Щодо стягнень витрат на відрядження, то в задоволенні таких необхідно відмовити, оскільки такі не підтвердженні фінансовими документами.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 19, 137, 141, 264-265, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), в інтересах якої діє ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) до Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області ( адреса: м.Мукачево, вулиця Толстого,15 Закарпатської області ), Державної казначейської служби України (адреса: м.Київ, вул.Бастіонна, 6) про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби (адреса: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6, ) за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 22.06.1999 року Свалявським РВ УМВС України в Закарпатській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) моральну шкоду в розмірі 320 000,00 грн. (тристо двадцять тисяч гривень), 60841,20 грн. (шістдесят тисяч вісімсот сорок одну гривню ) витрат пов"язаних з наданням правової допомоги. В решті вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Свалявський районний суд Закарпатської області.

Повний текст рішення складено 08 вересня 2021 року.

СУДДЯ СВАЛЯВСЬКОГО

РАЙОННОГО СУДУ: Е.А.Вінер