Справа № 344/7606/20
Провадження № 22-ц/4808/1147/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Пацаган В.В.,

з участю представника Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) Лагутіна Б.Г., представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та матеріальної допомоги при звільненні працівника, за апеляційною скаргою представника Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене головуючим суддею Бородовським С.О. 26 травня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.05.2020 позивача звільнено з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Зазначив, що його стаж безперервної роботи становить 26 років 10 місяців, а тому просив відповідача виплатити йому матеріальну допомогу на підставі пункту 6.25.2 Колективного договору ДП «Украерорух» в розмірі 20 посадових окладів. Відповідач листом від 12 травня 2020 року відмовив у виплаті матеріальної допомоги у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю коштів. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 631600 грн матеріальної допомоги, 287227,71 грн середнього заробітку та 30000 грн моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху на користь ОСОБА_1 631600 грн матеріальної допомоги, 287227,71 грн середнього заробітку, 30000 грн моральної шкоди, 11000 грн витрат на професійну правничу допомогу, та 1681,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ДП «Украерорух» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення ухваленим при неповному з`ясуванні обставин справи, неповному дослідженні доказів та з порушенням судом норм матеріального і процесуального права. На думку апелянта, місцевим судом не надано належної оцінки доказам, наданим на підтвердження обставин щодо відсутності фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові виплати за колективним договором. Крім того, у зв`язку із забороною авіасполучення в період карантину та падіння обсягів надання послуг у повітряному просторі України підприємством на підставі рішень ради директорів та антикризової робочої групи та згідно наказу від 16.03.2020 з 18.03.2020 введено простій відповідно до ч. 1 ст. 34 КЗпП України, а з 10.07.2020 знижено оплату праці усього персоналу до 0,5 посадового окладу, знижено експлуатаційні витрати до мінімального можливого рівня та призупинено інвестиційну діяльність за власні кошти підприємства. Ними прийнято рішення здійснювати виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм та призупинити виплати відповідно до п. 14.1 Колективного договору, які можуть здійснюватись лише у разі наявності власних коштів підприємства. Суд не надав належної оцінки поняттю власних коштів підприємства, які визначені п. 14.1 Колективного договору. Апелянт зазначає, що операційна діяльність Украероруху, яка забезпечує основну частку його доходу, є збитковою, а тому станом на І квартал 2020 року та на поточну дату власних коштів відповідача не вистачає навіть на забезпечення обов`язкових платежів. Адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги на умовах відстрочки. Відповідні зміни до КД напрацьовані адміністрацією Украероруху та зареєстровані 28.05.2020 в Управлінні соціального захисту населення Бориспільської міської ради. Представник відповідача вказує, що згідно висновку Торгово-промислової палати України від 29.07.2020 карантин визнається форс-мажором, що згідно ст. 617 ЦК України звільняє від відповідальності за порушення зобов`язання. Крім того, вважає посилання позивача на Закон України «Про оплату праці» та на терміни «заробітна плата» некоректними, оскільки одноразова грошова допомога, встановлена Колективним договором, не відноситься до заробітної плати, а є додатковим видом допомоги понад обов`язкові норми. Одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці», що підтверджується висновком Верховного Суду у постанові від 11.03.2019 у справі № 640/19162/16-ц. Вважає, що відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України, на спірні правовідносини не розповсюджується. На думку апелянта, судом не враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21.01.2020 у справі № 520/7043/17 та у постанові Великої Плати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі 910/4518/16. Зокрема вказує, що КД передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, а тому законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні. У зв`язку з безпідставністю позовних вимог апелянт вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення моральної шкоди, розмір якої не був документально підтверджений.

Просить оскаржене рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

В поданому відзиві ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, оскаржене рішення вважає ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що посилання відповідача на Звіт про сукупний дохід за І півріччя 2020 року, як доказ відсутності прибутку, не може бути підставою у виплаті йому одноразової грошової допомоги при звільненні 12.05.2020. Вказує, що робоча група з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру не наділена повноваженнями вносити зміни до колективного договору. Крім того, вказані зміни були зареєстровані 28.05.2020, тобто після звільнення позивача. На думку позивача, в положенні ст. 117 КЗпП України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутнє будь-яке посилання на те, що санкція стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Вважає, що місцевий суд правомірно стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 287227,81 грн, оскільки будь-які підстави для зменшення цих виплат відсутні. Щодо стягнення моральної шкоди, то ОСОБА_1 вказав, що він є людиною похилого віку, в позивача виявлено важке захворювання та у зв`язку з незаконною відмовою у виплаті матеріальної допомоги він зазнав моральних страждань. А тому рішення суду про стягнення на його користь 30000 грн моральної шкоди вважає обґрунтованим та справедливим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

В засіданні апеляційного суду представник ДП «Украерорух» апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача доводи апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити з огляду на законність рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у працедавця грошових коштів не є правовою підставою для відмови в задоволенні позову. Положеннями КЗпП України не передбачено звільнення працедавця від виконання обов`язків за колективним договором на підставі висновку торгово-промислової палати. Зважаючи на те, що ДП «Украерорух» при звільнені позивача не здійснив з ним повний розрахунок, то суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги, передбаченої колективним договором, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. Крім того, не виконання відповідачем обов`язку щодо виплати позивачу належної йому матеріальної допомоги завдало ОСОБА_1 істотну моральну шкоду, доказів на спростування якої відповідачем не надано.

Колегія суддів не може повністю погодитися з цими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працював на посаді начальника об`єктів ЗНС Івано-Франківської служби ОПР ДП «Украерорух» з 01.07.1993 по 13.05.2020, що підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с. 9-16).

Відповідно до пункту 6.25.2 Колективного договору, укладеного між ДП «Украерорух» та профспілками із змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років у редакції станом на 01 лютого 2020 року, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадови оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (т.1 а.с. 40-41).

12 травня 2020 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про звільнення за висланим бажанням у зв`язку з виходом на пенсію 13 травня 2020 року, у якій просив виплатити матеріальну допомогу на підставі пункту 6.25.2 Колективного договору (т.1 а.с. 17).

Наказом від 12 травня 2020 №97/о ОСОБА_1 звільнений з роботи з 13.05.2020 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, проте матеріальна допомога при звільнені не виплачена позивачу (т.1 а.с. 18, 19).

Згідно з довідкою ДП «Украерорух» від 25.05.2020 № 20.2-16/102 середньоденний заробіток позивача становив 1503,81 грн, а середньомісячний заробіток 31 580 грн (т. 1, а.с. 22).

З листа ДП «Украерорух» від 21.09.2020 вбачається, що станом на 12.05.2020 на рахунках відповідача перебувало 1717825,19 гривень, 14706,46 доларів США, 6204827,88 Євро, 1630,83 британський фунтів (т.1 а.с. 121-123).

Відповідач всупереч процесуального обов`язку не надав до суду належних і допустимих доказів того, що зазначених коштів було недостатньо для виплати у день звільнення ОСОБА_1 матеріальної допомоги.

Тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що з Украроруху на користь позивача слід стягнути матеріальну допомогу у розмірі 631 600гривень.

Згідно з п.14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору.

Відповідно до листа ДП обслуговування повітряного руху України Львівського регіонального структурного підрозділу від 17.06.2020 позивачу повідомлено, що, у зв`язку зі складним фінансовим станом та відсутністю наявних коштів, у підприємства на сьогодні немає можливості надавати матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням,у зв`язку з виходом на пенсію (т.1 а.с. 19).

Згідно Протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру №2 від 18 березня 2020 року прийнято рішення щодо здійснення лише обов`язкових виплат, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства (т.1 а.с. 79-80).

20 травня 2020 року у дію вступила нова редакції п. 6.25.2 колективного договору, відповідно до якого встановлено порядок здійснення виплат матеріальної допомоги.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 звільнений з роботи з 13 травня 2020 року, відтак зміни до колективного договору на спірні правовідносини не мають зворотної дії і на спірні правовідносини не поширюються. На підставі викладеного колегія відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Відповідно до ст. 5. Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Згідно із ч. 3 ст. 13 КЗпП колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, провадиться в день звільнення.

Оскільки п. 6.25.2 колективного договору гарантовано право позивача на виплату матеріальної допомоги при звільнення у визначених розмірах та наявності залишку грошових коштів на рахунках ДП «Украерорух», суд першої інстанції правильно дійшов висновку про задоволення вимог в частині стягнення матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 631 600 грн.

Проте, колегія суддів приймає доводи скарги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки зазначеної виплати та не може погодитися з висновком суду про наявність підстав для такого стягнення.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Саме до таких висновків дійшла ВП ВС у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, які суд апеляційної інстанції враховує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Виходячи з наведеної правової позиції невиплата позивачу матеріальної допомоги у зв`язку з виходим на пенсію хоча й не входить до складу фонду оплати праці (п. 3.6 розділу 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 № 5, зареєстровано в МЮ України 27.01.2004 за № 114/8713), але відповідно до ст. 117 КЗпП України є об`єктом для нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України та в контексті ст. 117 КЗпП України у поєднанні з нормою ч. 1 ст. 9 ЦК України суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, які свідчить про відсутність вини відповідача у затримці повного розрахунку при звільненні та затримці у виплаті спірної матеріальної допомоги при звільненні на пенсію, що обумовлено фінансовою кризою, спричиненою пандемією короновіруса, що підтверджено відповідним висновком Торгово-промислової палати України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 5 жовтня 2020 року у справі №359/3889/18 (провадження №61-6951св19), зазначено, що статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18). Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту (імпорту) тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу застосування неперборної сили (форс-мажорних обставин), положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 оголошено карантин та інші заходи збереження здоров`я людей в умовах епідеміологічної ситуації.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тощо.

Згідно з Указом Президента України №87 від 13 березня 2020 року про введення у дію рішення РНБО України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», - були закриті пункти пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки наданому відповідачем висновку Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин від 29 липня 2020 року, яким підтверджено настання істотної зміни обставин, що унеможливлюють виконання умов колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками, зареєстрованого управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради 11 лютого 2015 року у період настання карантинних обмежень (з 16.03.2020 року) та протягом 6 місяців після їх завершення (т.1 а.с. 145-178).

Апеляційний суд також враховує вищевказану правову позицію, яка висловлена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 та Постанову КМУ від 11 березня 2020 року № 211, якою оголошено карантин, а також віднесення карантину до форс-мажорних обставин, та вищевказаний висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року як належні та допустимі докази на підтвердження відсутності вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні. Тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Наведені обставини та правове обґрунтування, на переконання колегії суддів, дозволяють взяти до уваги висновок торгово-промислової палати України №2051/1.2 від 29 липня 2020 року як підставу, що свідчить про відсутність вини Державного підприємства обслуговування повітряного руху України у затримці проведення повного розрахунку з позивачем та відхилити наведені з цього приводу заперечення позивача.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку є помилковим.

Щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з п. п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому, сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.

Разом з тим, позивачем в обґрунтування свого позову про відшкодування моральної шкоди не були доведені підстави того, що останньому була завдана моральна шкода, які саме обставини порушили звичний спосіб життя позивача та потребували від нього додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Таким чином, у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення матеріальної допомоги, розмір якої відповідачем не оспорюється, є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сум при звільненні та стягнення моральної шкоди з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то судовий збір підлягає розподілу пропорційно до задоволених позовних вимог у відповідності зі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та стягнення судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення. Відмовити ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та стягнення судового збору.

В частині стягнення вихідної допомоги та витрат на правничу допомогу рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства обслуговування повітряного руху України () 4758 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят вісім) грн 40 коп. судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 10 вересня 2021 року.