ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року

м.Суми

Справа №591/5763/20

Номер провадження 22-ц/816/1311/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кирилкіна Радіона Олеговича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 червня 2021 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у вересні 2020 року, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти 100 000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 23.09.2017 року він надав відповідачу за усною домовленістю поворотну фінансову допомогу (позику) в сумі 35000 грн, що підтверджується квитанцією № від 23.09.2017 року та 25.09.2017 року ним було надано відповідачу наступну поворотну фінансову допомогу (позику) в сумі 65000 грн, що підтверджується квитанцією № від 25.09.2017 року. У графі «Призначення платежу» зазначено «возвратная финансовая помощь», перевод на карту «ПриватБанка». 13.08.2020 року позивач звернувся до відповідача із листом-вимогою про повернення грошових коштів на загальну суму 100000 грн, встановивши кінцевий строк повернення коштів не пізніше 25.08.2020 року, яка отримана відповідачем 17.08.2021 року, однаке виконане не була. Вважає, що грошові кошти у розмірі 100 000 грн є безпідставно набутим майном і повинні бути стягнути з відповідача відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08.06.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100000 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1000 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи встановлено, що між сторонами не було укладено договір позики в належній формі, а відтак у ОСОБА_2 виникло зобов`язання перед ОСОБА_1 повернути отримані зазначені грошові кошти, оскільки таке майно є безпідставно набутим.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України, оскільки позивачем зазначено, що між сторонами у справі склалися правовідносини на рівні правочину у формі усного правочину, що в свою чергу виключає безпідставність набуття майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що судом постановлене законне та обґрунтоване рішення, оскільки ним були перераховані кошти відповідачу без укладення договору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається із цивільної справи, 23 та 25 вересня 2017 року ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35000 грн та 65000 грн відповідно з призначенням платежу «возвратная финансовая помощь», переказ на картку ПриватБанку» (а.с. 3, 4).

13.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із листом-вимогою про повернення грошових коштів на загальну суму 100000 грн, встановивши кінцевий строк повернення коштів не пізніше 25 серпня 2020 року, яка була отримана відповідачем 17.08.2021 року (а.с. 5-7)

Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 в сумі 100000 грн за банківським переказом підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 15.09.2020 року №РКММ2JJ2J2FP63ID (а.с. 16).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог позову, оскільки відповідачем було набуто майно позивача (грошові кошти) без достатньої правової підстави, бо договору позики між сторонами у справі у визначеній законом формі укладено не було і в матеріалах справи відсутній будь-який документ, який посвідчує передання боржнику позикодавцем визначеної ними грошової суми, а банківські квитанції лише свідчать про перерахування позивачем певної суми на рахунок відповідача, який також не визнає укладення з ним договору позики.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані при вирішенні справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги і визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кирилкіна Радіона Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко