Номер провадження 22-ц/804/2211/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

секретар судового засідання Лазаренко Д.Т,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Лебедєв Олександр Вячеславович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Темір Ігор Васильович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лебедєв Олександр Вячеславович, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 червня 2021 року, повний текст якого складено 14 червня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з серпня 2013 року до 21.05.2019 року. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з серпня 2013 року мешкав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 . Мешкали вони у будинку АДРЕСА_1 , який належав останній на підставі свідоцтва про спадщину від 14.08.2012 року. Вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, разом ремонтували її будинок, сплачували комунальні послуги, купували їжу, ліки та майно. Вони вважали, що набуте ними за час спільного проживання майно належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому не поспішали із реєстрацією шлюбу. Після того, як ОСОБА_3 захворіла, вони спільно приймали усі заходи для її лікування, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла. Після її смерті залишилось нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою. Після смерті ОСОБА_3 , яку позивач вважав своєю дружиною, у нього виникли проблеми з оформленням права на спадкове майно, оскільки їх шлюб із ОСОБА_3 не був офіційно зареєстрований. У ОСОБА_3 немає інших спадкоємців - близьких родичів. З огляду на викладене, просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з серпня 2013 року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, від імені та в інтересах якого діє адвокат Лебедєв О.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що всі свідки, допитані у судовому засіданні за клопотанням представника позивача, не є родичами позивача, не зацікавлені у рішенні по суті спору, їх пояснення у судовому засіданні мають послідовний, логічний характер, у зв`язку із чим у суду першої інстанції не було підстав оцінювати їх пояснення критично та не приймати до уваги у якості доказів.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне поживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважної причини і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права і обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17.

З вищевказаного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 був членом сім`ї померлої ОСОБА_3 , оскільки вони вели спільне господарство, тобто мали місце наявність спільних витрат, спільний сімейний бюджет, спільно харчувалися, разом купували майно для спільного користування, разом брали участь у витратах та утриманні житла, спільно його ремонтували, надавали взаємну допомогу один одному, але суд першої інстанції не дав належної юридичної оцінки вищевказаним обставинам з урахуванням п.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, а також правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17.

Допитані в судовому засіданні свідки з боку відповідача не заперечували наявність відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Також в порушення вимог п.2 постанови Пленуму Верховного Суду № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд першої інстанції не вказав, чому саме наявність у позивача квитанцій, документів на поховання та фотографій спільного відпочинку не свідчать про наявність спільного бюджету, ведення спільного господарства у родині та факту спільного проживання чоловіка та жінки.

Відповідач ОСОБА_2 надала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила, що враховуючи предмет доказування та обставини, які можуть бути відомі тільки особисто позивачу, і останній зі свого боку жодного разу не був присутнім у судових засіданнях при розгляді справи в суді першої інстанції, не надавав особистих пояснень, а після отримання рішення не заперечував проти результатів розгляду справи шляхом подання апеляційної скарги або заяви про приєднання до скарги, що вказує на його згоду з цим рішенням, то рішення оскаржується фактично тільки його представником.

З доводами і підставами для скасування рішення суду першої інстанції, які формують особисту правову позицію представника позивача адвоката Лебедєва О.В., зазначених в апеляційній скарзі, відповідач не згодна, вважає їх необґрунтованими і надуманими, та такими, що не мають відношення до спірного питання.

Обставини, зазначені в апеляційній скарзі, лише свідчать про наявність доступу позивача до документів після смерті ОСОБА_3 з причин їх знайомства та підтримання дружніх відносин останні роки, що ніким не заперечується.

Твердження представника позивача стосовно мешкання однією сім`єю протягом зазначеного періоду не відповідають вимогам закону та обставинам справи, які повністю встановлені судом першої інстанції при розгляді справи шляхом оцінки наданих суду сторонами письмових доказів, допиту свідків та усіх необхідних документів, в тому числі і матеріалів спадкової справи.

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача і відповідача в судове засідання, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_4 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, представника відповідача адвоката Теміра І.В., який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , власницею якого вона була на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.08.2012 року.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 17.06.1968 року, остання померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09 липня 2019 року Комітету самоорганізації населення «Первомайский» ОСОБА_1 мешкав разом із цивільною дружиною ОСОБА_3 без реєстрації у будинку АДРЕСА_1 на дату смерті останньої.

Актом про фактичне проживання від 09 липня 2019 року, складеного секретарем Комітету самоорганізації населення «Первомайский» Скакун В.М., підтверджуються дані довідки від 09.07.2019 року: ОСОБА_1 , зареєстрований по АДРЕСА_2 , фактично мешкав за адресою АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_3 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчать сусіди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

На підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, позивачем, окрім іншого, надані суду договір-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_8 ; копії квитанцій від 22-23 травня 2019 року щодо витрат, понесених позивачем на поховання ОСОБА_3 ; оригінали та копії фотознімків із зображеннями позивача та померлої ОСОБА_3 з позначками про час їх створення, зробленими позивачем по справі; копії квитанцій про сплату позивачем комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом допитані свідки з боку позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які суду пояснили, що ОСОБА_3 познайомилась із ОСОБА_1 приблизно у 2012-2013 роках і в подальшому стали мешкати разом у будинку ОСОБА_11 , а саме в будинку АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, працювали в городі та дворі, робили ремонт будинку, купляли речі, продукти харчування та ліки. Разом проводили дозвілля та їздили на відпочинок. Після того, як ОСОБА_3 захворіла, позивач був поруч із нею, а після смерті займався її похованням.

Допитана за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що ОСОБА_3 познайомилась із ОСОБА_1 у 2015 році та підтримувала із ним дружні стосунки. В 2018 році стосунки між ними дійсно стали більш тісними, однак ОСОБА_13 із ОСОБА_11 разом постійно не мешкали. Ремонтом свого будинку ОСОБА_11 займалась сама. Після смерті останньої, ОСОБА_13 дійсно займався її похованням, однак грошові кошти на поховання збирались в тому числі на її місці роботи та знімались з карток померлої.

Свідок ОСОБА_14 , яка є сусідкою померлої, пояснила, що ОСОБА_1 їй не знайомий і вона його ніколи у будинку ОСОБА_3 не бачила. Остання у будинку мешкала сама і сама займалась ремонтом будинку, який робила значний проміжок часу.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що ОСОБА_3 приходилась їй двоюрідною бабою. З вересня 2013 року по грудень 2018 року вона навчалась в університеті та іноді залишалась у будинку останньої із ночівлею. Протягом вказаного періоду часу, під час відвідування, ніяких чоловічих речей у будинку баби вона не бачила. З позивачем ОСОБА_1 вона не знайома і побачила його тільки на похованні бабусі. Свідок не заперечувала, що похованням ОСОБА_3 займався ОСОБА_13 . За своє життя ОСОБА_3 сама займалась ремонтом будинку, наймала людей, купляла будівельні матеріали.

Свідок ОСОБА_16 восени 2013 року робив ремонт паркану у ОСОБА_3 , протягом кількох місяців. За увесь цей час, з приводу виконаних робіт, він спілкувався тільки із Конопліцькою, ніяких чоловіків протягом вказаного періоду він не бачив.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що докази на підтвердження ведення позивачем та ОСОБА_3 за життя спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а також факту їхнього спільного проживання саме з серпня 2013 року суду надані не були. Спільний відпочинок позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що відображений на фотознімках, на думку суду, не може свідчити про ведення спільного господарства у родині.

Покази свідків суд оцінював вкупі з іншими доказами по справі, не приймаючи їх як єдину підставу для встановлення вказаного факту.

Наявність у позивача квитанцій за сплату комунальних послуг, документів на поховання не визнано судом беззастережним підтвердженням факту ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету.

Не погодитися з таким висновком неможливо.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факт, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Встановлення факту проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу необхідно позивачу ОСОБА_1 для звернення до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Однією з ознак сім`ї є спільне проживання двох чи більше осіб: подружжя, батьків та дітей, братів, сестер тощо. Припинення спільного проживання засвідчує кількісні зміни у складі сім`ї або навіть її розпад.

Суд врахував, що про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до вимог ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно й об`єктивно встановлені обставини справи, досліджені і проаналізовані докази.

З твердженнями позивача, що свідки в суді першої інстанції достатньо підтвердили факт його сумісного проживання однією сім`єю з померлою з серпня 2013 року неможливо погодитися. Свідки однозначно та беззаперечно не підтвердили факт проживання позивача з померлою однією сім`єю протягом часу не менш п`яти років.

Наявні в матеріалах справи копії квитанції про сплату комунальних послуг підтверджують оплату комунальних послуг за користування будинком Коноплицької позивачем ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 .

З довідки про проживання позивача без реєстрації за адресою будинку ОСОБА_3 можливо встановити тільки, що він проживав з нею на момент її смерті, з якого часу - не зазначено.

Суд вказував, що фотокартки позивача зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях разом із ОСОБА_3 самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між ним та померлою склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.

З цим неможливо не погодитися з огляду на необхідність оцінювати докази у їх сукупності, крім того, спільні фотокартки є тільки за період з грудня 2015 року, що не охоплює п`ятирічний період до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відсутність достатніх беззаперечних письмових доказів в матеріалах справи об`єктивно ставить під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків, тому суд оцінював такі доказі об`єктивно, саме у відповідності до положень статті 89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги аналогічні поясненням представника позивача в суді першої інстанції. Обставини, на які представник позивача посилається у скарзі, були предметом перевірки суду, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Твердження позивача в апеляційній скарзі зводяться до незгоди із висновками суду щодо оцінки доказів, вимог їх переоцінки, незгоди із застосуванням судом норм матеріального права без власної обґрунтованої мотивації, але обставин, встановлених судом, доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому неможливо погодитися із апеляційною скаргою стосовно того, що суд не надав оцінки доводам позивача і наданим ним доказам. Зі змісту оскарженого рішення вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно встановив обставини справи та проаналізував відповідні їм правовідносини, поясненням сторін, наданим доказам дав оцінку, у відповідності з вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову в позові. Висновки суду позивачем нічим в апеляційній інстанції не спростовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики апеляційний суд вважає наведене судом першої інстанції обґрунтування оскарженого рішення достатнім.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лебедєв Олександр Вячеславович - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 07 вересня 2021 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

Т.І. Биліна