ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 626/986/19

провадження № 22-ц/818/700/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут»,

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут», Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» про захист прав споживача

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 04 травня 2020 року у складі судді Дудченко В.О.,-

в с т а н о в и в :

24.04.2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» (далі за текстом - ТОВ «Харківгаз Збут»), Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» (далі за текстом АТ «Харківгаз»), у якому, з урахуванням уточнень, просила:

- припинити з 01 червня 2019 року зняття та облік АТ "Харківгаз" та ТОВ «Харківгаз Збут», які проводяться з січня 2017 року, показань загальнобудинкового вузла обліку природного газу будинку АДРЕСА_1 при розрахунку оплати за постачання та розподіл ОСОБА_1 природного газу для приготування їжі як такі, що суперечать вимогам статті 2 та 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», порушують права споживача ОСОБА_1 , передбачені частиною першою статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та право на вільний вибір нею виду газового лічильника (індивідуального чи загальнобудинкового);

- зобов`язати відповідачів здійснити перерахунок об`єму спожитого ОСОБА_1 газу у відповідності до норм споживання за період з 01 травня 2016 року по 08 серпня 2018 року - 4,5 м3 на місяць на одну особу, та, починаючи з 09 серпня 2018 року - 5,39 м3 на місяць на одну особу, а також зобов`язати ТОВ «Харківгаз Збут» повернути споживачу ОСОБА_1 на її особовий рахунок № НОМЕР_1 у зазначеному товаристві зайво сплачені нею грошові кошти у розмірі 1100,14 грн. за розрахунковий період з 01 травня 2016 р. по 31 травня 2019 р.;

- зобов`язати відповідачів застосувати режим обліку витрат газу та зарахування споживачу ОСОБА_1 оплати за послуги з розподілу та постачання до її квартири АДРЕСА_2 природного газу за нормою споживання, визначеною діючою на час надання послуг постановою Кабінету Міністрів України, з 01 червня 2019 року до встановлення за рахунок АТ Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" у вказаній квартирі індивідуального лічильника газу;

- визнати договір розподілу природного газу, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2498, укладений між споживачем ОСОБА_1 та Оператором ГРМ - Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", в частині останнього (дев`ятого) абзацу пункту 5.5 - недійсним;

- стягнути з відповідачів на її користь судові витрати (на професійну правничу допомогу та пов`язані з розглядом справи), що будуть підтверджені відповідними документами.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 04 травня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки аргументам викладеним у позові щодо порушення прав споживача.

Вказує, що судом невраховані правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, саме посиланням на які було обґрунтовано позовні вимоги.

Також зазначає, що вона була позбавлена можливості сплачувати за послуги газопостачання за нормами споживання, а вимушена була платити завищені суми за загальнобудинковим лічильником, оскільки заборгованість лише за 1 місяць має наслідком припинення надання їй раніше призначеної субсидії. Ініціатором встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирному будинку є оператор ГРМ, при цьому, ця ініціатива не погоджувалася з іншою стороною, тобто зі співвласниками багатоквартирного будинку. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач відмовлялась від встановлення оператором ГРМ індивідуального лічильника газу.

Вказує, що законом не встановлено обов`язок споживача звертатись до оператора ГРМ з письмовою заявою про встановлення індивідуального лічильника.

Застосовування судом підзаконних нормативних актів НКРЕКП, на підставі яких діяли і діють до цього часу відповідачі, до того ж прийняті членами, призначеними неуповноваженою особою у неконституційний спосіб, є незаконним, оскільки такі акти суперечать законам України, що мають вищу юридичну силу і що констатував у своїх численних постановах Верховний Суд.

Вважає, що нею було надано детальний розрахунок завищених та переплачених сум, а також сум, які підлягають поверненню, альтернативного розрахунку - не надано. Також вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що на момент встановлення загальнобудинкового лічильника газу не підлягала застосуванню ст.10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Суд не дослідив висновки постанови КАС ВС від 27.11.2018, не пересвідчився, що даною постановою чітко визначено дату втрати постановами КМУ чинності (09.08.2018), та не врахував обґрунтованості наданих розрахунків за тарифами, що були чинними на час дії зазначених постанов, і не були визнані не чинними з моменту прийняття таких постанов. Всі постанови КМУ визнані протиправними та не чинними в адміністративному судочинстві після 15 грудня 2017 року, не можуть бути визнані не чинними з моменту їх прийняття в силу частини другої статті 265 КАС України, бо не є актами індивідуальної дії, а є нормативно-правовими актами, що підтвердив ВС у постанові від 27.11.2018 у справі № 826/2507/18.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що встановлення загальнобудинкового вузла обліку та проведення розрахунків на підставі його показників на час виникнення правовідносин не суперечило і не суперечить діючому законодавству, такий спосіб проведення розрахунків за спожитий газ прямо передбачено Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 46 від 27.01.2016), на встановлення загальнобудинкового лічильника згода окремого мешканця передбачена не була.

Доводи позивача про те, що АТ «Харківгаз» не має права визначати обсяг спожитого природного газу на підставі знятих та зафіксованих показань з загальнобудинкового вузла обліку природного газу встановленого на багатоквартирний будинок з підстав того, що АТ «Харківгаз» повинно визначати позивачу обсяг спожитого природного газу за нормами споживання, встановленими та затвердженими КМУ, відповідач вважає їх безпідставними та спростовуються тим, що позивач не відмовлялась від встановлення загальнобудинкового лічильника газу, з відповідною заявою про встановлення індивідуального лічильника газу за адресою свого помешкання до АТ «Харківгаз» як оператора ГРМ, не зверталася, відмову на встановлення індивідуального приладу обліку газу за рахунок коштів газорозподільних підприємств споживачам, які мешкають в багатоквартирних будинках, де заплановано встановлення будинкових лічильників газу, не отримувала, що свідчить про відсутність відмови мешканців будинку від встановлення загальнобудинкового газового лічильника.

Звертає увагу, що з часу звернення позивача до суду і розгляду справи в суді першої інстанції були внесені зміни до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», відбулась зміна терміну встановлення лічильників, продовжено строк для забезпечення встановлення лічильників газу для населення, що проживають у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, до 1 січня 2021 року у зв`язку з чим, вимоги позивача безпідставними та передчасними, оскільки її права на час звернення до суду порушенні не були.

Вказує, що позивач не звертався до АТ «Харківгаз» з питання встановлення індивідуального лічильника та відмови від Оператора ГРМ щодо встановлення індивідуального лічильника не отримувала.

Отже, посилання позивача на обставини в майбутньому, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року (справа № 214/2435/17) є безпідставним, висновки зроблені у зазначеній постанові не стосувалися застосуванню змін до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» окрім того у справах відміні предмети вимог позову.

Зауважує, що лист від 13.07.2020 за вих. №61001.3-Лв-8256-0720 надано суду позивачем з порушенням встановленого процесуального порядку, отже, не може бути прийнятий як належний доказ у справі з підстав того, що вказаний лист був наданий у відповідь на лист позивача від 02.07.2020, отриманий за вх. №3г-2923-6101-0720 від 03.07.2020. Питання які були порушенні в них та спірні відносини виникли вже після розгляду справи у суді першої інстанції.

Також, позивачем не надано розрахунку субсидії за умови відсутності лічильника газу (доказів отримання субсидії за відсутності лічильника газу). Не надано доказів щодо відшкодування державі позивачем отриманої Оператором ГРМ призначеної субсидії, а тому, позивач при розрахунку збитків помилково враховує отриману субсидію як отриманий ним збиток.

Звертає увагу на те, що при здійсненні нарахування вартості спожитого газу за розрахунками позивача, вартість спожитого газу мала б складати 1 275,49 грн., але в якій частині з цих коштів мала сплатити позивач, а в якій держава у вигляді призначеної їй субсидії позивачем не визначено. У розрахунок зайво сплачених коштів увійшли кошти сплачені позивачем та кошти сплачені державою у вигляді субсидії і за таким розрахунком збитків, позивач отримає подвійні кошти, які вже отримала у вигляді субсидії у рахунок сплати спожитого газу.

Внаслідок здійснених витрат ОСОБА_1 була спожита послуга з газопостачання для задоволення власних побутових потреб, ці витрати не можна віднести до витрат здійснених для відновлення порушеного права на отримання природного газу, а тому вони (витрати) не є збитками. Факт завдання матеріальної шкоди майну позивача взагалі відсутній.

Також зазначає, що позивачем викладено спільні вимоги до АТ «Харківгаз» та ТОВ «Харківгаз Збут» (пункти 1, 2, 3 вимог прохальної частини). З метою обрання способу захисту позивачем вибрано декілька варіантів їх захисту, проте реалізація одного способу, як то передбаченого п.1 прохальної частини, виключає необхідність застосування інших, як то передбачених п.3 прохальної частини, п.4 прохальної частини, та навпаки. Окрім того такий спосіб захисту як зобов`язати здійснити перерахування та зобов`язання здійснити повернення безпідставно отримані кошти призводить до отримання подвійного відшкодування.

Особовий рахунок № НОМЕР_1 - є внутрішнім засобом підприємства щодо обліку, зокрема, сплачених коштів, в т.ч. нарахованої субсидії, в рахунок сплати вартості природного газу, а тому повернути (сплатити) на нього грошові кошти практично не можливо за реальністю, позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Крім того, звертає увагу, що норми споживання газу, що діяли у період 2014-2018 р.р. скасовані Постановою КМУ від 28.03.2016 р. № 204 (оскільки відповідно до п. 2 зазначеної постанови визнано такими, що втратили чинність п.2 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 р. №409 "Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування") та судовими рішеннями у справі №826/16447/15 та №826/2507/18. Формально це означає, що всі розрахунки зі споживачами без лічильників мають проводитися за Постановою КМУ №619 в редакції станом на 1.10.2014 р., оскільки є єдиною діючою нормаю.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Харківгаз збут», просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Зазначає, що до компетенції ТОВ «Харківгаз Збут», як постачальника природного газу, не віднесено «нарахування обсягу газу» та відповідно і його перерахування, а отже вважає, що ТОВ «Харківгаз Збут» є неналежним відповідачем у справі. Також підтримує доводи викладені у відзиві іншого відповідача - АТ «Харківгаз».

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що дії позивача щодо оплати виставленого постачальником рахунку свідчать про бажання укласти договір розподілу природного газу, що є фактом приєднання до умов договору розподілу природного газу (акцептуванням договору розподілу природного газу) на умовах, що визначені, в т.ч. у виставлених рахунках до сплати. Отже, суд вважав, що між сторонами склалися договірні правовідносини, взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, у тому числі умови забезпечення комерційного приладового обліку природного газу в газорозподільній системі та визначення його об`ємів та обсягів передачі до/з газорозподільної системи, у тому числі в розрізі ринку природного газу, які визначено Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2494 від 30.09.2015 р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 р. за № 1379/27824.

Постановою НКРЕКП від 24.03.2016 № 410 (зі змінами) затверджено План розвитку газорозподільної системи АТ «Харківгаз» на 2016-2025 роки та джерела його фінансування по розділах. У І розділі Плану розвитку на 2016-2025 роки (Інвестиційна програма ПАТ «Харківгаз» на 2016 рік) передбачено, з урахуванням технічних та економічних чинників, встановлення будинкового вузла обліку природного газу за адресою: АДРЕСА_3 . АТ «Харківгаз» направлявся Красноградському ЖРЕП лист від 29.11.2016 року щодо необхідності комісійного обстеження з питання можливості облаштування загально будинкових приладів обліку. Попередження АТ «Харківгаз» всіх споживачів багатоквартирного будинку про встановлення загальнобудинкового лічильника проводилось шляхом розклеювання об`яв у під`їздах будинку.

З січня 2017 року АТ «Харківгаз» розпочало визначати об`єм та обсяг споживання природного газу для позивача за показниками загальнобудинкового лічильника та почало здійснювати облік спожитого газу всім споживачам будинку у яких в квартирах відсутній індивідуальний лічильник, за показниками загальнобудинкового лічильника. Про зміни, щодо визначення обсягу (об`єму) спожитого природного газу з урахуванням встановленого загальнобудинкового лічильника було зазначено в рахунках (квитанціях) постачальника, починаючи з періоду січня 2017 року.

Суд зауважив, що вже після встановлення на будинку позивача загальнобудинкового вузла обліку газу, а саме: 19.01.2018, набрали чинності зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», які були внесені щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу від 21.12.2017 №2260-VІІІ. Зазначеними змінами доповнено статтю 2 Закону другою частиною, якою визначено, що оператори ГРМ оснащують споживачів природного газу фізичних осіб індивідуальними лічильниками газу, а загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку, в порядку визначеному ст.10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Таким чином, за адресою позивача було забезпечено облік природного газу, відповідно до вимог Закону в редакції, що існувала на момент виникнення спірних правовідносин. Суд зазначив про відсутність підстав вважати незаконним дії ПАТ «Харківгаз» щодо встановлення та використання загальнобудинкового лічильника встановленого у січні 2017 року в даному будинку.

Також, вказав про відсутність підстав визнавати недійсним Типовий договір розподілу природного газу, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, який укладено між споживачем ОСОБА_1 та оператором ГРМ - АТ "Харківгаз", в частині останнього (дев`ятого) абзацу пункту 5.5, оскільки ці вимоги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Реалізуючи право на судовий захист, передбачене ст.55 Конституцією України, ст.5 ЦПК України, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що вона є споживачем природного газу на підставі заяви-приєднання від 29.01.2016 року до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, який надає їй ТОВ «Харківгаз Збут» та споживачем послуг з розподілу газу, які надає їй за місцем її постійного проживання АТ «Харківгаз».

Постачання природного газу позивачу здійснює ТОВ «Харківгаз Збут», яке нараховує вартість послуг з газопостачання, а позивач сплачує його в повному обсязі, при цьому до 01.01.17 року нарахування вартості вказаних послуг здійснювалося ТОВ «Харківгаз Збут» згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 р. № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: 1) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується : тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року.

Оскільки за рахунок бюджету або Оператора ГРМ позивачу індивідуального лічильника не встановлено, то повинна нараховуватись оплата за газ за нормами споживання, визначеними у встановленому законодавством порядку. Інакше порушується принцип соціальної справедливості - платити за газ, що використовується, оскільки, позивач користується газом виключно для приготування їжі.

Відсутність фінансів для робіт зі встановлення індивідуальних лічильників газу споживачам та не передбачення Планом розвитку газорозподільної системи АТ «Харківгаз» на 2016-2025 роки вказаних робіт за адресою позивача, пропозиції їй та іншим споживачам їхнього будинку встановити індивідуальні лічильники за власний рахунок, не звільняють відповідача від обов`язку встановити індивідуальні лічильники споживачам, зважаючи, що тарифи формуються уповноваженим органом і споживачі природного газу позбавлені можливості впливати на прийняте рішення щодо визначення тарифу та його складових. Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджено встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільна системи відповідача на 2016-2025 роки. Але встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу за адресою їхнього будинку не звільняє відповідача від обов`язку встановити позивачу індивідуальний лічильник газу. Таким чином це порушує права позивача як індивідуального споживача.

Згідно Положення Кодексу ГРС, в якому мова йде про облік фактичного споживаних природного газу, в п. 5 розділу VI "Порядок фактичного розподілу (споживання) природного газу", п. 3 гл. 4 розділу IX та ін., фактичний - це той, який представляє собою факт, дійсний, справжній, існуючий на ділі. З цих підстав позивач вважає, що фактичну величину не обчислюють за формулою, фактично спожитий індивідуальним споживачем природний газ можна визначити тільки при установці індивідуальних вузлів обліку природного газу, а якщо такі не встановлені, за діючою нормою споживання, визначеною постановою КМУ на відповідний період.

Позивач вказувала, що споживачі мають право на встановлення індивідуальних лічильників за рахунок Оператора ГРС, що забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який спожито, але таке право порушено відповідачем. Оператор ГРМ всупереч вимогам закону, без згоди співвласників багатоквартирного будинку, яка мала бути зафіксована рішенням зборів співвласників будинку у відповідному протоколі зборів, який, в свою чергу, мав бути перевірений на додержання форми та наявності інших даних і зареєстрований в Красноградській міській раді відповідно до визначеного КМУ Порядку, встановив загальнобудинковий лічильник газу Є25 № 5855573 з корекцією температури/тиску. Приблизно з січня 2017 року всі нарахування позивачу як споживачу послуг, нараховуються з огляду на невідомі їй показання лічильника та невідомі їй розподіли за кількістю зареєстрованих чи проживаючих у квартирах будинку осіб. Вказує на те, якщо в якійсь із квартир мешкає одна зареєстрована особа та 10 незареєстрованих осіб, то за витрачання всіма ними фактичного об`єму газу всерівно позивач повинна сплачувати певну частку витрат. Такі умови є несправедливими, на думку позивача, вартість спожитого позивачем газу встановлена неналежним чином.

Позивач вказує, що вона не надавала своєї згоди на встановлення загальнобудинкового лічильника, не підписувала жодних зобов`язань сплачувати послуги за показниками невідомого їй лічильника газу. Навпаки, приєднавшись до публічного договору, позивач надала згоду на істотні умови договору, якими є ціна договору та порядок розрахунку об`єму газу, що споживатиметься нею, а саме - на розрахунок за нормами споживання газу, встановленими КМУ.

При цьому позивач посилалась на висновки КЦС у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 грудня 2018 року по справі №591/393/17, де належними відповідачами визнано як оператора ГРМ, так і постачальника газу, коли позов стосується у тому числі зобов`язання здійснити перерахунок спожитого об`єму газу за нормами споживання. Окрім того, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 травня 2018 року по справі №826/2507/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року та постановою КАС ВС від 27 листопада 2018 року, адміністративний позов задоволено частково, зокрема: визнано протиправною та не чинною Постанову Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»; визнано протиправним та не чинним пункт 1 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 204. Внаслідок чого у період з травня 2016 року по 09 серпня 2018 року діяла постанова КМУ від 08.06.1996 року № 619, згідно якій норма споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників за умови використання лише плити газової та у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання і газового водонагрівача становить 4,5 м3 на місяць. Постановою КМУ від 27 лютого 2019р. № 143 «Питання споживання природного газу» вказана норма з 09 серпня 2018 року збільшена до 5,39м3 на місяць. Щомісяця постачальник газу мав право отримувати оплату від позивача коштами разом із нарахованою субсидією у загальному розмірі з червня 2016 року по червень 2019 року включно, в розмірі 1275,49 грн.

Згідно розрахунку позивача різниця між вартістю об`єму газу, який мав бути оплачений позивачем та за рахунок нарахованої їй субсидії в межах визначених постановами КМУ норм споживання, та вартістю незаконно завищеного об`єму газу, за який постачальником послуг було нараховано та фактично отримано оплату, становить суму збитків, а саме:

1224,35+1151,28=2 375,63 грн.

2375,63-1275,49=1100,14 грн.

Отже, позивач вважає, що всупереч встановленим постановами КМУ нормам споживання природного газу, їй було незаконно нараховано до сплати 1100,14 грн.

Вказує, що неправильний режим обліку спожитого позивачем газу (за загальнобудинковим лічильником замість норм споживання) було здійснено відповідачем - оператором ГРМ. Але такий же неправильний облік має місце і в квитанціях ТОВ «Харківгаз Збут». Фактичне зайве перерахування коштів позивач здійснила на рахунок ТОВ «Харківгаз збут». Отже, саме це товариство належить зобов`язати повернути позивачу як споживачу зайво сплачені нею кошти на відновлення порушеного права на її особовий рахунок в ТОВ «Харківгаз Збут». Також перерахунок її оплати за спожитий газ за нормами споживання вважала за потрібне зобов`язати здійснити обидва відповідача.

Таким чином щомісячне зняття та облік показань загальнобункового лічильника газу при розрахунку позивачу оплати за спожитий газ порушує її право споживача на належне визначення ціни та на вільний вибір виду лічильника - загальнобудинкового чи індивідуального. Обов`язок оператора ГРМ встановити за свій рахунок індивідуальний газовий лічильник всім побутовим споживачам до 01.01.2021 року визначений законом, а тому не потребує окремої заяви споживача.

Щодо вимоги недійсності останнього абзацу п.5.5 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498 (зі змінами), укладеного між позивачем як споживачем та АТ «Харківгаз», позивач вважає таким, що не відповідає ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та саме статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та вказує, що типовий договір в частині умов останнього абзацу п. 5.5 міг бути запропонований до укладення та укладений лише після додержання вимог статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» і лише після цього укладатися відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (з урахуванням набуття чинності закону № 2260-VIII від 21.12.2017 лише з 9.01.2018 року). Цимим абзацом порушується право позивача, пов`язане зі споживанням продукції та послуг, а саме - споживанням газу та отриманням послуг з його розподілу до її квартири, тобто права споживача неналежним визначенням їх вартості.

Згідно ч. 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Як передбачено ст. 21 цього ж Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до п.п. 3,4,7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Як передбачено ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно частини 1 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

За приписами статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494 затверджено Кодекс газорозподільних систем (далі за текстом - Кодекс ГРМ), яким визначено взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем.

Згідно Глави 1 Розділу 1 Кодексу ГРМ, оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Згідно п. 1 Глави 5 Розділу IX Кодексу ГРМ за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ.

У разі наявності ВОГ (вузол обліку) природного газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об`єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об`єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 за № 620.

Згідно п. 1 Глави 2 Розділу IV Кодексу ГРМ з метою забезпечення безпеки, надійності, регулярності та якості розподілу (газопостачання) природного газу газорозподільною системою та з урахуванням законодавства з питань охорони довкілля та енергоефективності Оператор ГРМ щороку до 31 липня розробляє та подає на затвердження Регулятору план розвитку газорозподільної системи на наступні 10 років, а після затвердження розміщує його на своєму веб-сайті.

Розвиток газорозподільної системи провадиться з урахуванням розвитку адміністративної території, на якій знаходиться ця система, поточної та майбутньої потреби в природному газі та довготривалої працездатності газорозподільної системи.

Так, судовим розглядом встановлено, що на момент встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , статтями 2 та 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачалось, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року. Суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

В подальшому, з 21.12.2017 набрали чинності зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», та відповідно до положень ст. 2 даного Закону постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: 1) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року; 2) для інших споживачів - з 1 липня 2011 року.

При цьому, з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". Введення в експлуатацію новозбудованих та/або реконструйованих багатоквартирних жилих будинків і об`єктів виробничого та невиробничого призначення (промисловість, бюджетна сфера, сфера соціально-побутового і культурного призначення тощо) з системами газопостачання здійснюється лише за наявності вузлів обліку природного газу.

Тимчасове положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку визначає порядок проведення розрахунків між постачальниками, операторами газорозподільних систем та споживачами природного газу у разі використання загальнобудинкових вузлів обліку природного газу, які складаються, зокрема, з лічильника природного газу та засобу дистанційної передачі даних (далі - будинковий вузол обліку) на будинок (групу будинків). Зазначені будинкові вузли обліку встановлюються на ввідних газопроводах на будинки, групу будинків. Вимоги до облаштування та експлуатації будинкового вузла обліку встановлюються Правилами обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, затвердженими наказом Мінпаливенерго від 27 грудня 2005 р. № 618, та Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494.

Згідно п. 4 Тимчасового положення встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку.

Власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства.

У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти.

Відповідно до п. 5 Тимчасового положення обсяги спожитого мешканцями будинку (будинків) природного газу, обладнаного будинковим вузлом обліку, визначаються: 1) у будинках, де не встановлено квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку з подальшим розподілом обсягів спожитого газу між споживачами пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні; 2) у будинках, де крім будинкового вузла обліку частково встановлено квартирні лічильники газу: для споживачів, що мають квартирні лічильники газу, - за показаннями таких лічильників; для споживачів, що не мають квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку, з яких виключаються сумарні показання квартирних лічильників газу, встановлених у цієї групи споживачів, з подальшим розподілом такої різниці оператором газорозподільної системи між споживачами, які не мають квартирних лічильників газу, пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні.

У разі розміщення в багатоквартирному будинку об`єктів юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців відпуск газу для таких споживачів здійснюється лише у разі встановлення та прийняття в експлуатацію в установленому порядку окремого для них вузла обліку природного газу. Показання таких вузлів обліку виключаються з показань будинкового вузла обліку під час визначення обсягу споживання газу за розрахунковий період.

Кількість осіб у квартирі, іншому ізольованому житловому приміщенні для проведення розрахунку та розподілення спожитих обсягів газу визначається відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Інформація про зміну їх кількості подається побутовими споживачами оператору газорозподільної системи до 25 числа місяця, що передує розрахунковому. Відповідальність за своєчасність та достовірність поданої інформації несе побутовий споживач, що її подає. У разі подання такої інформації із запізненням - вона враховується в наступному розрахунковому періоді без перерахунку минулих періодів.

За відсутності зареєстрованих у квартирі, іншому ізольованому житловому приміщенні осіб та відомостей щодо офіційного припинення газопостачання на квартиру (будинок) облік спожитого газу здійснюється з розрахунку на одну особу.

Згідно ст. 19 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Як передбачено ст. 20 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 20 цього Закону, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Типовий договір - затверджена компетентним органом письмова форма договору із заздалегідь визначеними умовами. Типові договори затверджуються таким органом, який в силу своєї компетенції має право встановлювати обов`язкові для сторін правила. Отже, затверджені актом органу державної влади умови стають обов`язковими для сторін. їх не можна змінювати, а дозволяється тільки конкретизувати.

Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498 (далі за тестом - Типовий договір) , цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Позивач ОСОБА_1 приєдналася до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживає природний газ та сплачує рахунки за спожитий природний газ.

За адресою квартири позивача - АДРЕСА_4 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

01 грудня 2016 року між АТ "Харківгаз» та Красноградським житлово ремонтним-експлуатаційним підприємством укладено договір про умови експлуатації будинкового лічильника

Предметом даного договору є визначення порядку відносин щодо зняття показань будинкового вузла обліку на базі мембранного лічильника газу, який належить АТ «Харківгаз», встановлений за адресою: АДРЕСА_3 .

В той же день на виконання умов договору складено акт № 2 від 01.12.2016 року щодо введення в комерційну експлуатацію будинкового вузла обліку газу та Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін №1 від 01.12.2016 року.

В листі від 15.07.2019 ТОВ «Харківгаз Збут», постачальник природного газу повідомляє, що в період з 01.05.2016 по 30.06.2019 споживачу ОСОБА_1 нарахування вартості за спожитий газ склало 2 376,32 грн., абонентом сплачено 1 151,28 грн., сплата субсидії - 1 224,35 грн., що підтверджує факт приєднання Споживача до умов типового договору розподілу природного газу з АТ «Харківгаз» та до умов типового договору постачання природного газу побутовому споживучу з ТОВ «Харківгаз Збут».

На підтвердження оплати позивачем спожитого природного газу на підставі виставленого постачальником рахунку (квитанції) за листопад 2016 року, за січень 2017 року та лютий 2017 року, свідчать корінці квитанцій з відміткою банку про оплату послуг, що також підтверджується і витягом з особового рахунку.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу» Розділом V «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ «Права і обов`язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500, констатує, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними.

Згідно п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно ч.1 ст.30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Згідно п.1 Глави 3 Розділу VI Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Відповідно до п. 3 Глави 3 Розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу.

Згідно п. 4 Глави 3 Розділу VI Кодексу договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Примірник договору опублікований на сайті АТ «Харківміськгаз».

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 1.2 Типового договору, умови цього договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору «Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Пунктом 5.5 (абзац) Типового договору, який позивач просить визнати недійним, передбачено, що «Якщо суб`єкт Споживача розміщений в багатоквартиирному будинку (гуртожитку), що обладнаний загальнобудинковим лічильником газу чи на групу будинків (гуртожитків), визначення об`єму розподілення та спожитого природного газу за Споживачем здійснюється з урахуванням Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (зі змінами)((а.с. 75 зворот)».

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн., а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то колегія суддів приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону №3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, в термін, встановлений законом до 01.01.2021 року.

Зважаючи, що позивач виконувала обов`язок щодо сплати отриманих послуг (у тариф яких включено вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню), суд вважає, що вимоги статті 6 Закону №3533-VI мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017року № 2260-VIII - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18) зроблено висновок, що «зі змісту статті 6 Закону №3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, так як розгляд справи по суті завершився до внесення змін щодо строку встановлення лічильників таким споживачам. Законним, обґрунтованим та справедливим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову, а саме: визнання за позивачами права на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок відповідачів, відповідно до статті 6 Закону № 3533-VI зобов`язано за свій рахунок у термін до 01 січня 2018 року здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам - позивачам; визнання, що пропозиція відповідача щодо врегулювання відносин із встановлення вузла обліку природного газу, зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу шляхом укладання відповідного договору є такою, що суперечить вимогам статті 6 Закону № 3533-VI».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 524/7637/16-ц (провадження № 14-470цс19) вказано, що «відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Питання щодо визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу, було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18). За результатом розгляду вказаної справи було прийнято постанову від 07 листопада 2018 року та викладено такі правові висновки. Зі змісту статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Таким чином, позивач у цій справі правомірно просив встановити йому індивідуальний газовий лічильники, а не загальнобудинковий, а тому не було законних підстав для нарахування йому об`ємів природного газу в розмірі граничної місячної норми споживання на одну особу, визначеному в Додатку № 10 до Кодексу газорозподільних систем».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2020 року в справі № 212/7490/17-ц (провадження № 61-1511св19) вказано, що «вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитись фінансування робіт з оснащення позивачів лічильниками газу, апеляційний суд правильно вважав, що, саме, на відповідача покладено обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. При цьому, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції на час розгляду справи, а не на час виникнення спірних правовідносин, де зазначався строк встановлення газових лічильників для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року, а так як відповідачем було відмовлено у встановленні таких лічильників, - позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню в повному обсязі, як законні та обґрунтовані. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі 214/2435/17. Враховуючи те, що за час розгляду справи в Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» були внесені зміни, зокрема і в статтю 6 цього Закону, якою передбачається строк встановлення газових лічильників для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року, апеляційним судом правильно застосовано указаний Закон оскільки спірні правовідносини є триваючими».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року в справі № 210/5132/19 (провадження № 61-4893св20) зазначено, що «стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов`язок газорозподільної організації встановити лічильники газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, до 01 січня 2021 року. Аналіз положень вказаного Закону свідчить про те, що Оператор ГРМ звільняється від обов`язку встановити лічильник газу для населення лише у випадку відмови побутового споживача від встановлення Оператором ГРМ лічильника газу чи самостійного встановлення побутовим споживачем лічильника газу із подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Із урахування наведеного відмова встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів».

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази порушення позивачем питання про встановлення індивідуального лічильника газу та незгоди з визначенням об`єму спожитого нею газу за показниками загальнобудинкового вузла обліку. Також, відсутні докази відмови відповідачів встановлювати індивідуальний лічильник газу позивачу. За таких обставин, колегія суддів не вважає доречними посилання позивача на незаконну бездіяльність АТ «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» щодо встановлення позивачу індивідуального приладу обліку газу.

Сул апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оператор ГРМ без додаткового звернення споживача зобов`язаний встановлювати індивідуальний лічильник природного газу, оскільки бездіяльність відповідача щодо встановлення індивідуального лічильника може бути визнана такою, що суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача, виключно у разі волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу.

Одночасно з цим колегія суддів зазначає, що встановлення загальнобудинкового вузла обліку та проведення розрахунків на підставі його показників на час виникнення правовідносин не суперечить діючому законодавству, такий спосіб проведення розрахунків за спожитий газ прямо передбачено Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 46 від 27.01.2016), на встановлення загальнобудинкового лічильника згода окремого мешканця передбачена не була.

Згідно з положеннями Глави 1 Розділу X Кодексу ГРМ приладовий облік природного газу в ГРМ організовується та здійснюється з метою отримання та реєстрації за допомогою комерційного вузла обліку газу (далі ВОГ) інформації про об`єми передачі (розподілу, споживання) природного газу в точках вимірювання та подальшого її використання при забезпеченні комерційного обліку природного газу між суб`єктами ринку природного газу.

Передача (розподіл, споживання) природного газу до/з газорозподільної системи здійснюється за умови наявності комерційного вузла обліку природного газу.

Для визначення об`єму спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту споживача використовуються дані комерційного вузла обліку Оператора ГРМ. У разі відсутності комерційного ВОГ у Оператора ГРМ використовуються дані комерційного ВОГ споживача. Споживач не може відмовитись від встановлення комерційного ВОГ з ініціативи та за кошти Оператора ГРМ. В іншому випадку розподіл природного газу такому споживачу припиняється в порядку, визначеному Розділом VI Кодексу ГРМ.

При цьому, відповідно до положень Глави 4 Розділу IX Кодексу ГРМ визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу (алокація) по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору.

Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу (алокація) приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ.

У разі відсутності лічильника газу в Оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. При цьому Оператор ГРМ має право протягом експлуатації лічильника газу та відповідно до вимог Кодексу ГРМ здійснювати контрольне зняття показань засобу вимірювальної техніки (далі ЗВТ) (лічильника газу) для контролю та перевірки його показань.

Якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу (індивідуальним або загальнобудинковим), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання.

Якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником газу, відмовляється від його встановлення за рахунок Оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог Глави 5 Розділу XI цього Кодексу ГРМ). фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до Кодексу ГРМ, які становлять, зокрема, для плити газової у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача 18,3 м3.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 року № 620 (із змінами та доповненнями внесеними постановою КМУ від 27.01.2016 року № 46) «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку» передбачено, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти.

ОСОБА_1 не забезпечена індивідуальним лічильником газу, з питання його облаштування не зверталася, а тому, фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за показаннями загальнобудинкового лічильника,

З огляду на викладене, колегія суддів не вважає доведеним факт порушення прав позивача щодо нарахування оплати спожитого газу за показниками загально будинкового приладу обліку газу, а тому вимоги про припинення з 01.06.2019 АТ «Харківгаз» та ТОВ «Харківгаз Збут» зняття та облік показань загальнобудинкового вузла обліку газу будинку АДРЕСА_1 при розрахунку оплати за постачання ОСОБА_1 природного газу для приготування їжі та спожиті нею послуги розподілу природного газу та зобов`язання АТ «Харківгаз» та ТОВ «Харківгаз Збут» застосовувати режим обліку витрат природного газу і нарахування ОСОБА_1 оплату за послуги з розподілу та постачання до її квартири природного газу за нормою споживання, визначеною діючою на час надання послуг постановою КМУ, з 01 червня 2019 року для встановлення за рахунок АТ «Харківгаз» у вказаній квартирі індивідуального лічильника газу - не ґрунтуються на нормах законодавства.

Також суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності правових підстав, на які постилалася позивач, для визнання недійним Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2498, укладеного між споживачем ОСОБА_1 та Оператором ГРМ - Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", в частині 9 абзацу пункту 5.5, з огляду на таке.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Позивачем недоведено факту порушення цим договором публічного порядку.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Позивачем не доведено обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та матеріали справи таких доказів не містять.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 04 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова