Справа № 433/1830/19
Провадження № 22-ц/810/391/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 березня 2021 року ухваленого судом у складі: судді Суського О.І. в приміщенні того ж суду

у цивільній справі про стягнення боргу, пені та моральної шкоди,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_1

встановив:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що у травні 2014 року відповідач ОСОБА_1 шахрайським шляхом заволодів запасними частинами від автомобіля ВАЗ-2107, який був у володінні його сина ОСОБА_3 на загальну суму понад 10 000 00 гривень, та того ж року видав на ім`я дружини позивача розписку на суму 5000 гривень, які не зважаючи на рішення Троїцького районного суду Луганської області не віддав до 2018 року, і лише після звернення позивача до правоохоронних органів з приводу неповернення відповідачем вказаної суми боргу, останній у присутності слідчого зобов`язався протягом шести наступних місяців виплатити борг у розмірі 6 000 гривень, шляхом сплати щомісячно 1 000 гривень, проте на час звернення позивача до суду з даним позовом, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав.

Вказаними діями відповідача, позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює 10 000 гривень.

Посилаючись на вказані вище обставини, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 борг у розмірі 6 000 гривень, а також пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 3 300 гривень та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 22 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 6 000 гривень та моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволені позову ОСОБА_2 .

За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не встановлено справжньої природи розписки від 06 березня 2018 року складеної відповідачем на ім`я позивача, суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги не відповідають дійсності, і не вірно встановлені судом першої інстанції, оскільки дійсно відповідач у 2014 році купив у сина позивача двигун з автомобіля ВАЗ 2107, і за усною домовленістю між ними з відстрочкою оплати на декілька місяців. Після звернення позивача від імені свого сина ОСОБА_3 до правоохоронних органів з приводу не повернення відповідачем ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 5000 гривень, стягнутого з останнього рішенням Троїцького районного суду Луганської області 15 квітня 2015 року на користь дружини позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у присутності слідчого Гончарова М.А., відповідач видав власноручно складену розписку на ім`я позивача ОСОБА_2 , яка не містить відомостей про отримання від останнього, як позикодавця в борг грошових коштів у відповідному розмірі, а за її змістом відповідач ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно з квітня 2018 року по вересень 2018 року включно повертати на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 000 гривень щомісяця, на загальну суму 6 000 гривень, з яких 1000 гривень є нібито моральною шкодою, але це не зазначено у змісті даної розписки.

26 березня 2018 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 5 000 гривень, про що останній видав власноручно складену розписку із зазначенням, що будь - яких претензій до ОСОБА_1 не має, і ці обставини не спростовані позивачем ОСОБА_2 .

Вважає висновки суду про часткове задоволення позову з мотивів наведених у змісті оскаржуваного рішення є помилковими.

Правом відзиву на апеляційну скаргу, позивач не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи та пояснення скаржника та його представника - адвоката Цибульника О.С., пояснення позивача ОСОБА_2 за доводами апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд керувався вимогами ст.ст.526, 610,655,1053,1046,1047,1049 ЦК України, і виходив з того, що сторони уклали усний договір купівлі-продажу, продавець передав покупцеві товар (запчастини від автомобілю), а покупець товар не оплатив, і склавши 06 березня 2018 року розписку відповідач ОСОБА_1 фактично визнав наявність боргу перед позивачем ОСОБА_2 , який зобов`язувався повернути, отже відповідач взяв на себе відповідні зобов`язання, які за нормами статті 1053 ЦК України стали позиковим зобов`язаннями з усіма відповідними правовими наслідками в тому числі і стосовно не виконання умов договору, тому суд дійшов висновку, що в даному випадку розписка від 06 березня 2018 року про зобов`язання повернення грошових коштів є документом, який видавався боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, проте відповідач свої зобов`язання не виконав та ухиляється від повернення боргу, а розписка від 26 березня 2018 року на яку вказує відповідач ОСОБА_1 щодо повернення ним позивачу ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 5 000 гривень і відсутності претензій, написання якої останній заперечував, не має правового значення при розгляді даної цивільної справи. Для відновлення свого порушеного права позивачу довелось докладати додаткові зусилля, що свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень.

Такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16 -ц.

Предметом позову є матеріально - правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми боргу, позивач ОСОБА_2 посилається на обставини за якими відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо сплати грошових коштів в рахунок придбаних в травні 2014 року у сина позивача запасних частин від автомобіля ВАЗ - 2107, на загальну суму понад 10 000 гривень не виконав, та того ж року видав розписку на ім`я дружини позивача на суму 5 000 гривень, які незважаючи на рішення Троїцького районного суду Луганської області не повернув до 2018 року, і лише після звернення позивача від імені свого сина ОСОБА_3 до правоохоронних органів, 06 березня 2018 року відповідач видав розписку на ім`я позивача ОСОБА_2 за якою зобов`язався повернути суму боргу у розмірі 6 000 гривень.

Так, згідно дослідженого апеляційним судом за клопотанням сторони скаржника рішення Троїцького районного суду Луганської області від 15 квітня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу у розмірі 10 850 гривень, суд задовольнив частково, і стягнув з відповідача на користь позивачки борг в сумі 5 000 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 25 квітня 2015 року. 05 травня 2015 року Троїцьким районним судом Луганської області видано виконавчий лист.

Обґрунтовуючи вказаний позов ОСОБА_4 посилалася на те, що спірна сума боргу відповідача ОСОБА_1 у розмірі 10 850 гривень складається з вартості запасних частин з автомобіля ВАЗ -2107, 2004 року випуску, придбаних останнім у травні 2014 року.

За змістом розписки від 06 березня 2018 року на яку посилається позивач ОСОБА_2 , як на підставу вимог про стягнення суми боргу у розмірі 6 000 гривень, відповідач ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно з квітня 2018 року по вересень 2018 року включно сплачувати на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 000 гривень, щомісяця, на загальну суму 6 000 гривень, дана розписка складена у присутності останнього, і містить підписи сторін (а.с.5).

Проте, вказана розписка не містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням повернення та дати отримання коштів.

Заперечуючи проти позову в частині вимог про стягнення суми боргу відповідач ОСОБА_1 надав суду розписку від 26 березня 2018 року власноручно складену і підписану позивачем ОСОБА_2 на підтвердження обставин про відсутність боргових зобов`язань, і претензій з боку останнього.

Згідно змісту вказаної розписки, позивач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000 гривень, які останній винен за рішенням суду на користь дружини ОСОБА_4 , будь яких претензій до ОСОБА_1 не має. Розписка датована 26 березня 2018 року, і містить підпис ОСОБА_2 (а.с.85)

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Складання і підписання 26 березня 2018 року розписки позивачем ОСОБА_2 заперечується, з посиланням на те, що ця розписка є підробленою проте, в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України доказів на підтвердження цих обставин позивачем суду не надано.

Отже, обставин щодо повернення ОСОБА_1 на виконання рішення суду від 15 квітня 2015 року грошової суми в розмірі 5 000 гривень, позивачем не спростовано.

При цьому, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять будь - яких доказів на підтвердження факту передачі позивачем ОСОБА_5 , як позикодавцем відповідачу ОСОБА_1 , як позичальнику грошової суми у розмірі 6 000 гривень, і ці обставини не заперечуються і самим позивачем, що свідчить про те, що суд першої інстанції в порушення вищенаведених норм і висновків Верховного Суду не виявив справжню природу розписки від 06 березня 2018 року складену відповідачем ОСОБА_1 на ім`я позивача ОСОБА_5 .

Виходячи із встановлених апеляційним судом у справі обставин, колегія суддів вважає, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконанням відповідачем судового рішення від 15 квітня 2015 року, яке виконане останнім, про що свідчить видана позивачем розписка від 26 березня 2018 року, і ці обставини ним не спростовані.

Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не надана належна правова оцінка підставам позову та наданим сторонами доказам на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а відповідач заперечує підстави позову, зокрема, в частині вимог про стягнення з відповідача боргу у сумі 6000 гривень, при цьому судом не встановлена справжня правова природа розписки від 06 березня 2018 року, і наявність підстав у позивача права вимоги саме предмета позики у заявленому ним розмірі, і не правильно застосовано закон, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами у цій частині позову.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що відсутні підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу у заявленому позивачем розмірі, а позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача пені та моральної шкоди в зв`язку з невиконанням зобов`язання є похідними від первісної позовної вимоги, що задоволенню не підлягає, тому апеляційний суд не надає їм правової оцінки.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З вказаних підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, пені та моральної шкоди.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 20 серпня 2021 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова