ПОСТАНОВА

іменем України

03 серпня 2021 року м. Кропивницький

справа № 398/2406/20

провадження № 22-ц/4809/1140/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2021 року у складі судді Авраменка О.В.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що вона є власницею будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Вказала, що протягом останніх десяти років у будинку проживає також відповідач, якого вона зареєструвала у своєму будинку на його прохання. З відповідачем вона не перебуває у зареєстрованому шлюбі, вони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, оскільки ОСОБА_2 не надає жодної допомоги на утримання будинку і прибудинкової території, всю пенсію витрачає на свої особисті потреби. Відповідач не є членом її сім`ї. Посилаючись на систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку інших мешканців. Крім того, відповідач постійно курить в будинку, а коли вона робить йому зауваження, виганяє її з помешкання і погрожує фізичним насиллям.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд усунути перешкоди у користуванні будинком надвірними будівлями АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

ОСОБА_2 направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2021 рокузалишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Направив заяву про розгляд справи без його участі (а.с.139). Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 липня 2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Будинок має загальну площу 63,7 кв. м, житлову - 35,4 кв. м, є надвірні будівлі: літня кухня, два сараї, вбиральня, колодязь (а.с.5-6).

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Приютівської селищної ради від 03 червня 2020 року №1029 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , та має наступний склад сім`ї: дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та не родич - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є пенсіонерами за віком, пенсіонеркою також є дочка позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка отримує пенсію по інвалідності 2 групи, як інвалід з дитинства, з 21 травня 1987 року довічно (а.с.17).

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 2003 року, шлюб припинено 26 липня 2007 року (а.с.42). Проживали у період шлюбу в належному позивачу будинку, а офіційно місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за письмовою згодою ОСОБА_1 в належному їй будинку з 24 січня 2006 року по 15 січня 2008 року, а потім з 29 січня 2010 року по час звернення до суду (а.с.28, 29, 46-47, 75).

З 20 лютого 2008 року по 12 листопада 2013 року відповідач перебував в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, але з січня 2010 року проживав в будинку позивача (а.с.47,62).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що припинення права користування не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, тому вимоги позивача про усунення перешкод шляхом виселення, а також припинення сервітуту не підлягають задоволенню. Крім того, позивачем не доведено існування умов, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача із спірного житла.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

За змістом частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Для застосування правил цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У справах про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ тощо.

Встановлено, що на підтвердження факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття позивач надав заяви про її звернення в органи поліції та відповіді на них (а.с.8,10,11,14,12-13,15-16).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач систематично порушує правила співжиття, а також, що до нього вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Крім того, позивачем не доведено та належним чином не обґрунтовано підстави для виселення відповідача на підставі ч.2 ст.406 ЦК України в зв`язку з припиненням сервітуту на вимогу власника.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, а саме може бути встановлена плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401 - 406 ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи. На підстави для припинення сервітуту відповідача, позивач посилались на такі обставини: припинення сімейних відносин з відповідачем; вчинення відповідачем домашнього насилля по відношенню до неї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що враховуючи тривалість проживання відповідача за згодою позивача в спірному будинку, відсутність у відповідача іншого житла, ненадання доказів встановлення сервітуту між сторонами у своїй сукупності не дають підстави для припинення сервітуту відповідача на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Доводи позивача про те, що власник майна може вимагати усунення порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, є правильними. Однак визначальним для захисту права власності є існування перешкод з боку відповідача у користуванні власником своєю власністю, наявність яких в цій справі позивачем не доведена.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності та надав їм належну оцінку. Висновки суду відповідають нормам матеріального і процесуального права, а також встановленим обставинам справи.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2021 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова

В.В. Черненко