П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2021 року м. Київ

Справа № 756/3398/20

Провадження: № 22-ц/824/8406/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль A.A.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Експо Страхування»

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Диби О.В.,

у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Експо Страхування» до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування», про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Експо Страхування» (далі - ТДВ «СК «Експо Страхування») звернулосьдо суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим,що 10.04.2018 року між ним та ТзОВ«Будівельна компанія «Міськжитлобуд» укладено договір ДНТ №11/0100/18 добровільного страхування наземних транспортних засобів, за яким застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 .05.12.2018 року по вул. Нижній Вал, 15 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.Постановою Подільського районного суду м. Києва від 14.01.2019 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Власник пошкодженого транспортного засобу «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 звернувся до ТДВ «СК «Експо Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування та в подальшому ТДВ «СК «Експо Страхування» було перераховано страхове відшкодування в розмірі 9 728,75 грн. на його рахунок.

Посилаючись на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України « Про страхування» та правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, а також, ураховуючи те, що ТДВ «СК «Експо Страхування» в порядку суброгації має право вимогати від особи, відповідальної за збитки, відшкодування суми в межах фактичних витрат, позивач просив суд стягнути з відповідача 9 728,75 грн страхового відшкодування та 1 000 грн. додаткових витрат, понесених на проведення автотоварознавчої експертизи.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року позов ТДВ «СК «Експо Страхування» залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ТДВ «СК «Експо Страхування»подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, застосовуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, невірно його трактував, зокрема, взяв до уваги лише п. 57 вказаної постанови, залишивши поза увагою п.п. 55,56. Вказував, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, не зважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування у випадках, передбачених у ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», винна у вчиненні ДТП особа має відшкодувати завдану нею шкоду. У даній справі склалася аналогічна ситуація, оскільки ПрАТ «ПРОСТО-страхування» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, керуючись положеннями ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», що підтверджується відповіддю ПрАТ «ПРОСТО-страхування», яка долучена до апеляційної скарги.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Апеляційна скарга містить також клопотання про розгляд справи за участю сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Підстав для задоволення даного клопотання немає, оскільки доводи апеляційної скарги стосуються оцінки наявних у справі письмових доказів та застосування норм матеріального права.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що такий доказ як відповідь ПрАТ «ПРОСТО-страхування» про відмову у виплаті позивачу страхового відшкодування не був предметом дослідження судом першої інстанції, оскільки не був долучений до позовної заяви. Окрім того, позовна заява ТДВ «СК «Експо Страхування» взагалі не містить будь-якого посилання на вказану обставину.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 10.04.2018 року між ТДВ «СК «Експо Страхування» та ТзОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» укладено договір ДНТ №11/0100/18 добровільного страхування наземного транспорту, за яким застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 10).

05.12.2018 о 15:25 год. по вул. Нижній Вал, 15 у м. Києві ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Лексус» д.н.з. НОМЕР_2 не обрала безпечної швидкості руху, внаслідок чого скоїла зіткнення з автомобілем «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів (а.с. 12).

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 14.01.2019 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу на користь держави (а.с. 9).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , автомобіль марки «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 належить ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» (а.с. 18).

Відповідно до наказу директора ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» №08 від 01.06.2018 року,у зв`язку із виробничою необхідністю для забезпечення контролю за раціональним використанням та зберіганням транспортних засобів встановлено матеріальну відповідальність водія ОСОБА_3 ,закріпленогоза транспортним засобом «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 46-47).

Власник пошкодженого транспортного засобу ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» звернулось до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно розрахунку ДНТ №79/0100/18 від 13.12.2018 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 склала 9 728,75 грн. (а.с. 13).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

На підставі страхового акту ДНТ №79/0100/18 від 13.12.2018 позивач на виконання умов договору виплатив на користь ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» суму страхового відшкодування у розмірі 9 728,75 грн., що підтверджується платіжним дорученням №7876 від 17.12.2018 (а.с. 17).

Згідно платіжного доручення №7875 від 17.12.2018 позивачем на користь ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» сплачено за проведення автотоварознавчого дослідження 1 000,00 грн. (а.с 16).

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП (05.12.2018) була застрахована у ПрАТ «ПРОСТО-страхування» у відповідності до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК9184307 (а.с. 77).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Оскільки на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «ПРОСТО-страхування», а розмір завданих позивачу збитків не перевищує ліміту відповідальності за дійсним полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, саме ПрАТ «ПРОСТО-страхування» повинно відшкодувати позивачу збитки, які були завдані відповідачем у зв`язку із ДТП. Однак, позивачем вимог до страховика відповідачки заявлено не було, а тому суд першої інстанції, посилаючись на правову позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, дійшов висновку про відмову у позові.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить за наступного.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, яка викладена 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже, обов`язок щодо відшкодування шкоди в порядку суброгації виникає у винної у вчиненні ДТП особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у випадках, коли у її страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування. Відповідні підстави відмови страховика у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно положень ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: (37.1.1) навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; (37.1.2) вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); (37.1.3) невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; (37.1.4) неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди; (37.2) рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови; (37.3) незадовільне фінансове становище страховика (МТСБУ) не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Іванцев А.Є. в інтересах ТДВ «СК «Експо Страхування» посилався на те, що ПрАТ «ПРОСТО-страхування» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, керуючись положеннями ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», а тому винна у вчиненні ДТП особа має відшкодувати завдану нею шкоду, тобто, відповідачка.

Перевіряючи такі доводи скаржника колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи викладене, та те, що відповідь АТ «ПРОСТО-страхування» від 13 січня 2020 року № 133427 щодо відмови ТДВ «СК «Експо Страхування» у виплаті страхового відшкодування до суду першої інстанції позивачем не подавалась та не була предметом розгляду судом першої інстанції, колегія суддів не приймає доданий до апеляційної скарги такий новий доказ.

Будь-яких заяв про долучення до матеріалів справи вказаного доказу позивачем не подано, а також не обґрунтовано та не надано доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, слід відмітити, що позовна заява ТДВ «СК «Експо Страхування» не містить жодного посилання на обставину щодо відмови АТ «ПРОСТО-страхування» у виплаті страхового відшкодування.

Більше того, ТДВ «СК «Експо Страхування» як на підставу для задоволення позову посилалось не на відмову страховика ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування, а на те, що згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.Страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц відійшла від висновку Верховного Суду України, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

При цьому, у заявах від 22.05.2020 року та від 26.02.2021 року позивач ТДВ «СК «Експо Страхування» підтримав заявлені позовні вимоги та просив розгляд справи здійснювати за відсутності його представника (а.с. 57,94).

Заявляючи відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України клопотання про розгляд справи за її відсутності, особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з`ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання.

При вирішенні справи визначальними для суду є фактичні обставини, наведені у позовній заяві, суд не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.

Частиною першою, шостою статті 367 та частиною першою статті 368 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та в межах заявлених позовних вимог. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тобто, змінювати за власним розсудом предмет і підставу позову суд апеляційної інстанції не уповноважений.

Оскільки ТДВ «СК «Експо Страхування», звертаючись до суду із вказаним позовом, не посилалось на відмову АТ «ПРОСТО-страхування» у виплаті страхового відшкодування як на підставу для задоволення позову, при апеляційному перегляді справи вказана підстава позову не підлягає розгляду судом апеляційної інстанції.

Небажання сторони реалізувати її процесуальні права не позбавляє суд обов`язку здійснити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції, оцінуючи у сукупності заявлені позовні вимоги ТДВ «СК «Експо Страхування», обставини та докази, на які посилається позивач в підтвердження своєї позиції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з огляду на те, що саме ПрАТ «ПРОСТО-страхування» повинно відшкодувати позивачу збитки, які були завдані відповідачем у зв`язку із ДТП, оскільки на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідачки була застрахована у ПрАТ «ПРОСТО-страхування», що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Доводи скаржника про неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються зазначеним вище.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Іванцева Анатолія Євгенійовича в інтересах Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Експо Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

І.В. Іванова