Справа № 125/554/20
Провадження № 22-ц/801/1463/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Питель О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 рокуСправа № 125/554/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Денишенко Т.О.,

За участю секретаря Очеретної М.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Копайгородської селищної ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 21.04.2021 року, повний текст якого виготовлено 30.04.2021 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Пителя О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Копайгородської селищної ради про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Вказав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що був розірваний рішенням Барського районного суду Вінницької області від 05.09.2018 року. Від шлюбу мають сина- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає із матір`ю. Розпорядженням голови Барської районної державної адміністрації №281 від 26.10.2018 року встановлено час участі його у вихованні малолітнього сина щотижня в суботу та неділю з 10 до 16 год. за місцем проживання матері по АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином, порушує рішення органу опіки і піклування щодо його участі у вихованні дитини, не має власного житла та самостійного доходу, належним чином не піклується про стан здоров`я та повноцінний розвиток дитини, просив суд визначити місце проживання сина разом із ним за місцем його проживання.

Ухвалою Барського районного суду від 05.05.2020 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог було залучено орган опіки і піклування - Барську районну адміністрацію в особі служби у справах дітей .

Ухвалою Барського районного суду від 10.03.2021 року в зв`язку з реформою територіального устрою було залучено в якості правонаступника третьої особи без самостійних вимог - службу в справах дітей Копайгородської селищної ради .

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 21.04.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Вказав, що в ході судового розгляду справи ним заявлялось клопотання про витребування письмових доказів і допит свідка ОСОБА_4 , однак вказані докази до суду не надійшли, свідок в судове засідання не з`явився, що призвело до неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи. Вважає, що висновки, складені органом опіки та піклування Барської районної державної адміністрації та служби у справах дітей Копайгородської селищної ради являються недопустимими та неналежними доказами по справі. При складенні висновку служби у справах дітей Копайгородської селищної ради було проігноровано вимоги Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 в частині необхідності проведення огляду місця проживання батька та бесіди з ним, що вказує на необ`єктивність даного висновку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинста, верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 05.09.2018 року, що набрало законної сили 06.10.2018 року, шлюб між сторонами розірвано.

Після розпаду сім`ї з 2018 року син сторін проживав увесь час з матір`ю- ОСОБА_2 .

Розпорядженням Барської районної державної адміністрації Вінницької області № 281 від 26.10.2018 року встановлено час участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , у суботу та неділю з 10 до 16 год., за місцем проживання матері по АДРЕСА_1 , попередньо узгодивши час зустрічі з матір`ю дитини ОСОБА_2

ОСОБА_1 працює на підприємстві ПрАТ «Барський машинобудівний завод» з 07.04.2014 року по даний час. За час роботи зарекомендував себе як трудолюбивий, відповідальний працівник, завдання виконує вчасно і якісно, порушень трудової дисципліни не допускає. На обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває. Загальна сума доходу позивача на посаді водія автонавантажувача за період з вересня 2019 року по лютий 2020 року склала 28218,75 грн. ,заборгованість із сплати аліментів відсутня.

З довідки виконавчого комітету Копайгородської селищної ради Барського району Вінницької області №981 від 20.05.2020 року - ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 , на час видачі довідки за місцем реєстрації не проживала. За час проживання на території селищної ради громадського порядку не порушувала, поводилася скромно, належним чином виховувала сина.За даними виконавчого комітету Копайгородської селищної ради Барського району Вінницької області №245/02-11 від 10.07.2020 року - ОСОБА_2 в період з 01.04.2018 р по 15.04.2020 року на території Копайгородської селищної ради не працювала.

ОСОБА_2 станом на час звернення позивача з позовом у квітні 2020 року проживала з сином і цивільним чоловіком ОСОБА_4 в с. Балки Барського району ,однак восени 2020 року припинила стосунки з ним і переїхала з сином проживати до своїх батьків в с. Шипинки Барського району.

Висновком органу опіки і піклування Барської районної державної адміністрації №1728 від 01.09.2020 року визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Служба в справах дітей Копайгородської селищної ради також надала суду висновок про доцільність проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд, посилаючись на ст.ст.160,161 СК України,ст.29 ЦК України, ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України», «М.С. проти України» , не встановивши аморальної поведінки матері чи інших обставин ,що унеможливлювали б проживання дитини разом з нею, враховуючи висновки органу опіки та піклування та служби у справах дітей Копайгородської селищної ради про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю, виходив насамперед із інтересів дитини, її віку ,особистої прихильності до матері і потреби у материнській турботі і догляді ,а також необхідності розвитку дитини у стійкому середовищі, що забезпечуватиметься саме проживанням з матір`ю і дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини разом із нею.

Судом було враховано, що визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю не впливає на взаємовідносини батька із сином та не позбавляє позивача права піклуватися про сина, спілкуватись з ним, брати участь у його вихованні і житті.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки суд вірно встановив обставини справи, які перевірив оціненими в порядку ст.89 ЦПК України доказами, правильно визначив спірні правовідносини та правову норму, що їх регулює та дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом не досліджено всіх доказів та не допитано в судовому засіданні свідка ОСОБА_4 не заслуговують на увагу як такі ,що правильні висновки суду не спростовують і не свідчать про необхідність протилежних висновків щодо місця проживання малолітньої дитини з батьком. Суд належним чином обгрунтував недоцільність дослідження ним вказаних доказів через встановлені в ході розгляду справи обставини припинення восени 2020 року стосунків відповідача з ОСОБА_4 , переїзду її з сином на проживання до батьків в с. Шипинки

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач неодноразово перешкоджала спілкуванню батька з малолітнім сином на переконання колегії суддів , свідчить лише про наявність на той час між подружжям глибоких міжособистісних проблем, що ,з врахуванням позитивних в цілому характеристик сторін , не вказує однозначно на існування обставин, що свідчили б про неможливість проживання дитини із матір`ю і необхідність змінювати місце проживання дитини на проживання з позивачем.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ст.161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

З матеріалів справи і пояснень сторін вбачається, що малолітній син - ОСОБА_3 проживав з січня 2020 року по АДРЕСА_2 з матір`ю ,яка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 ,а з листопада 2020 року з матір`ю у її батьків в с.Шипинки Барського району. Дитина росте у атмосфері материнської любові і піклування, до яких звик. Докази того, що матір не забезпечує йому належне виховання чи піклування і він не забезпечений належними умовами для цього в матеріалах справи відсутні, він має усе необхідне.

Письмовими доказами у справі не підтверджено наявність виняткових обставин, які в інтересах малолітнього ОСОБА_3 унеможливлювали б його проживання з матір`ю та забезпечували його інтереси необхідністю розлуки із нею. При цьому колегія суддів об`єктивно враховує ранній вік дитини ( 4 роки) та необхідність дитини у такому віці у постійному тісному емоційному контакті з матір`ю, що є обставиною загальновідомою і не потребує доказування.

Мати ОСОБА_2 за місцем проживання характеризується позитивно, даних про перебування її на обліку як особи, що веде антисоціальний спосіб життя чи потребує лікування від будь-яких залежностей немає, питання про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав перед відповідними органами опіки і піклування ніким не ставилося і останніми не вирішувалося.

Також суд враховує, що висновком органу опіки і піклування Барської районної державної адміністрації №1728 від 01.09.2020 року та висновком служби в справах дітей Копайгородської селищної ради однаково визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Про наявність глибокого емоційного зв`язку малолітньої дитини із матір`ю свідчать численні наукові медико - психологічні дослідження, що знайшло відображення ,як у законодавчих нормах щодо тривалості відпусток по догляду за народженою дитиною, так і у численній практиці судів ,де наявні посилання на вказану обставину.

Щодо виконання батьківських обов`язків, то судом вірно ,на підставі письмових доказів встановлено, що ОСОБА_2 такі обов`язки виконувала і жодним письмовим доказом (в тому числі ,висновками органів опіки і піклування) не встановлено неналежне виконання таких обов`язків матір`ю ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 всіляко перешкоджає позивачу бачитись та спілкуватись з сином, на думку колегії , не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не можуть являтись засобом вирішення проблеми виконання раніше прийнятого органом опіки і піклування рішення про спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні сина та не є підставами для скасування правильного рішення суду про відмову у встановленні місця проживання малолітньої дитини з батьком .Посилання у апеляційній скарзі на вказане є суб`єктивною оцінкою зазначених обставин ОСОБА_1 що, крім його звернень ,об`єктивно не підтверджується допустимими , достатніми доказами і беззаперечно вказує на існування глибоких і непримиримих проблем у взаєморозумінні та стосунках бувшого подружжя у шлюбі .

Не є такими ,що заслуговують на увагу і доводи скарги щодо невірної оцінки судом висновку органу опіки і піклування Барської райдержадміністрайції щодо доцільності проживання дитини з матір`ю та висновку служби в справах дітей Копайгородської селищної ради з цього ж питання ,оскільки їх висновки не суперечать одне одному , були вірно проаналізовані і оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достатності у сукупності з іншими доказами у їх взаємозв`язку.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо необгрунтованості висновку служби в справах дітей Копайгородської селищної ради, як окремої юридичної особи , оформленого на бланку і з печаткою Копайгородської селищної ради і за підписом її голови , не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з ухвали саме позивач клопотав про заміну третьої особи органу опіки і піклування Барської районної державної адміністрації на службу в справах дітей Копайгородської селищної ради і наполягав на витребуванні висновку сае останньої.

Разом із тим, як вбачається із ст.56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Зі змісту ст.55 ЦПК України обов`язок суду залучити до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу виникає ,зокрема, у разі припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір,

Відповідно до ч.4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Оскільки запис про державну реєстрацію припинення Барської державної адміністрації ,як юридичної особи у ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на час розгляду справи відсутній, правових підстав вважати вказану юридичну особу припиненою ,не було .

Враховуючи ,що висновок органу опіки і піклування Барської державної адміністрації про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю не розходиться , а узгоджується із висновком служби в справах дітей Копайгородської селищної ради, колегія суддів вважає їх належними ,допустимими доказами обставини доцільності проживання ОСОБА_3 з матір`ю.

Порушення ж судом норм процесуального права , відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України, може бути підставою для скасування або зміни рішення лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого по справі не вбачається.

27 лютого 1991 року Україною ратифікована Конвенція ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка визначає основоположні засади у сфері за-хисту прав дитини, згідно положень якої батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здіб-ностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дити-ни. Нормами статей 1-3 цієї Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При цьому, колегія суддів, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини, враховуючи обставини спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При прийнятті рішення суд вірно керувався положеннями ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст.7, 161, 171 СК України, , якими передбачено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням всіх обставин справи, малолітнього віку дитини, висновків органів опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 найкраще забезпечить інтереси дитини.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд належним чином оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильно застосував норми права та дійшов обґрунтованого висновку що найбільш доцільним, сприятливим для дитини та відповідаючим її інтересам буде рішення про необхідність встановлення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом із матір`ю.

Інші доводи скарги також правильні висновки суду не спростовують .

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

Т.О. Денишенко