17.08.2021
Справа № 201/8281/21
Провадження № 2о/201/166/2021
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

17 серпня 2021 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумова О.С., ознайомившись з матеріалами заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , місце смерті Донецьк, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України.

Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, судам слід мати на увазі, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні розглядатись у порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, за участю заявників і заінтересованих осіб.

При зверненні до суду із заявою про встановлення факту смерті заявницею не зазначено в якості заінтересованої особи відповідний відділ РАГСу, який має видати свідоцтво про смерть в разі задоволення даної заяви.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 316, 317 ЦПК України, на відміну від заяви про встановлення факту народження, яка може бути подана до будь-якого суду незалежно від місця проживання (перебування) заявника, заява про встановлення факту смерті може бути подана лише до суду за місцем проживання (перебування) заявника.

Порядок реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, передбачений Правилами, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016р. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання/перебування особи здійснюється виконавчим органом на території відповідно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної міської ради.

При цьому, відповідно до п. 9 Правил реєстрації місця проживання/перебування особи відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

Таким чином, у разі пред`явлення заяви за місцем свого проживання/перебування, заявник має надати суду один із вищезазначених документів, які підтверджують місце його проживання/перебування.

Як видно з поданої заяви, заявниця проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, ОСОБА_1 не надано до суду жодних доказів місця її проживання, перебування у Соборному районі м. Дніпра.

До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (ч. 4 ст. 177 ЦПК України).

Заявницею не надано до суду документа, котрий підтверджував би сплату нею судового збору за розгляд заяви окремого провадження.

Натомість норми Закону України «Про судовий збір» визначають заяви, за яких справляння судового збору не передбачено взагалі, та коло осіб, яким надається пільга у виді звільнення від сплати судового збору за подачу певних (визначених законом) заяв.

Аналіз положень ст. 1 Закону України «Про судовий збір» дозволяє дійти висновку про те, що судовий збір не справляється лише за подання заяви про встановлення факту смерті за певних обставин, а саме: особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення воєнних дій або антитерористичних операцій та здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Згідно із п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору за звернення із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, необхідність у встановленні якого виникла внаслідок: вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

В свою чергу такі обставини мають виникати внаслідок: збройної агресії, збройного конфлікту, тимчасової окупації території України, надзвичайної ситуації природного чи техногенного характеру.

Отже, законодавцем чітко визначено причинно-наслідковий зв`язок між подією (збройна агресія, конфлікт тощо), котра тягне за собою певний наслідок (вимушене переселення, загибель тощо), який і повинен бути підтверджений судом як факт, що має юридичне значення.

Сама по собі наявність у заявника довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не звільняє його від сплати судового збору на підставі п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за звернення до суду для встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, навіть, якщо він і пов`язаний із обставинами, що відбулися на території, тимчасово непідконтрольній органам державної влади України.

Як видно зі змісту із поданої до суду заяви та доданих до неї документів, заявниця просить суд встановити факт смерті її матері ОСОБА_2 , яка померла у м. Донецьку, причиною смерті цієї особи (за доданими до заяви копіями документів) стало тяжке захворювання (дихальна недостатність, двостороння пневмонія, COVID-19). У заяві також зазначено, що факт смерті необхідно встановити задля отримання спадщини.

Разом з тим, у заяві не зазначено та не підтверджено жодними доказами, що необхідність у встановленні вказаного факту виникла внаслідок вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно, у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайною ситуацією природного чи техногенного характеру.

При поданні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення (в розглядуваному випадку - факту смерті особи), навіть якщо він і пов`язаний із обставинами, що відбулися на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України, наявність у заявника лише довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи не є підставою для звільнення від сплати судового збору відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки вказаною нормою передбачено також наявність інших наведених обставин, які не підтверджені у поданій до суду заяві та доданих до неї документах.

За наслідками дослідження заяви та доданих до неї документів не встановлено підстав, передбачених ст. 1 Закону України «Про судовий збір», за котрими вказана заява була б віднесена до категорії заяв, судовий збір за подання яких не справляється.

У постанові Верховного Суду від 20.11.2019р. у справі № 243/12928/18 (провадження N 61-5728св19) висловлена правова позиція, згідно з якою заява про встановлення факту смерті особи, чоловіка подана у зв`язку з необхідністю оформлення недоотриманої пенсії та спадщини, а не у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно має бути оплачена судовим збором.

Аналогічний висновок викладено в ухвалах Верховного Суду від 25.01.2019р. у справі № 243/9106/18, від 04.10.2019р. у справі № 242/4145/19, у постанові Верховного Суду від 14.11.2019р. у справі « 350/2002/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою заяви у справах окремого провадження встановлюється ставка судового збору на рівні 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Нормами ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік визначено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 1 січня 2021 року 2270,00 грн.

Отже, розмір суми судового збору, котра має бути сплачена заявником при зверненні із заявою про встановлення одного факту, що має юридичне значення, становить 2270 грн. х 0,2 = 454,00 грн.

Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.50) визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (п. 59 рішення Суду від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" ("Kreuz v. Poland")). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення Суду від 20.02.2014 року у справі "Шишков проти Росії" ("Shishkov v. Russia")).

Вимога сплати судового збору прямо передбачена нормами чинного законодавства та відповідно до ст. 6 Конвенції з прав та основоположних свобод людини не є перешкодою для доступу до правосуддя, оскільки чинним законодавством передбачений порядок звільнення від сплати судового збору судом. Суддя вважає за необхідне роз`яснити в цій ухвалі, що заявник не позбавлений права звернення до суду із клопотанням про звільнення його від сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або відстрочення сплати судового збору відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір», ст. 136 ЦПК України.

Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку встановленому чинним законодавством.

Порядок засвідчення копій документів визначений п. п. 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003р. № 55. За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів «Згідно з оригіналом»; назви посади; особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища; дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.

Вказані вимоги закону ОСОБА_1 не виконані, надані до суду докази не були завірені належним чином.

Враховуючи вищезазначене, суддя дійшов висновку про необхідність залишення даної заяви без руху з наданням строку заявниці для їх усунення протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали.

Керуючись ст. ст. 185, 294, 315 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, - залишити без руху.

Надати заявниці строк для усунення зазначених недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання заявником даної ухвали, інакше заява буде вважатися не поданою та повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.С. Наумова