ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 646/7624/20

провадження № 22-ц/818/3026/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2021 року в складі судді Теслікової І.І.,

у с т а н о в и в :

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Разом з нею в спірному житлі зареєстровані її діти та ОСОБА_2 . Відповідач за місцем реєстрації не проживає з червня 2019 року, особистих речей в квартирі не має, витрат по утриманню квартири не несе. Зазначила, що має намір оформити субсидію на комунальні послуги, однак через те, що в квартирі також прописаний відповідач, вона не має такої можливості.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не доведено, що відповідач не проживає в спірному житлі більше року, оскільки з дати перетинання ним державного кордону до дати подання позову в суд не минув рік. Крім того, встановлення рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року режиму окремого проживання подружжя не може бути підставою для визнання особи, такою, що втратила право користування, оскільки такий режим встановлено з дня набрання рішенням законної сили. Надана суду копія вказаного рішення не містить зазначення про дату набрання рішенням законної сили. Несплата відповідачем витрат на комунальні послуги та неможливість позивачки оформити субсидію не є підставою для задоволення позову. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачка не скористалась правом заявити клопотання про допит сусідів.

17 березня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що звертаючись з позовом про встановлення режиму окремого проживання, ОСОБА_2 зазначив, що з червня 2019 року сторони фактично припинили спільне проживання. Згідно з актом обстеження умов проживання та заяви сусідів вбачається, що відповідач не проживає за адресою реєстрації з червня 2019 року.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦКУ України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18 березня 1999 року (а .с. 9).

З 12 травня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, за актовим записом № 904 шлюбі.

ОСОБА_2 з 10 жовтня 2017 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 грудня 2020 року (а. с. 21).

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року по справі № 642/272/20 для подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 встановлено режим окремого проживання строком на 3 роки (а. с. 4-6).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання, ОСОБА_2 в позовній заяві вказав, що з червня 2019 року спільне проживання з ОСОБА_1 припинено.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 липня 2020 року по справі 646/1656/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано (а. с. 19-20).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 23 квітня 2020 року, складеного начальником Служби у справах дітей по Основянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської дари Шеглинською Н.П. за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 не проживає за адресою вказаної квартири (а. с. 7-8).

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 4352 від 29 січня 2021 року, громадянин Білорусії ОСОБА_2 23 січня 2020 року виїхав за межі України в пункті пропуску Нові Яриловичі (а. с. 66).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Оскільки відповідач спільним побутом з позивачкою не пов`язаний з червня 2019 року, що визнається сторонами, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 стаття 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2021 року, судові витрати в розмірі 2102,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим привішенням у квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2102,00 грн (дві тисячі сто дві грн 00 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді С.С.Кругова

О.В.Маміна