провадження №2/243/1548/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

За участю

Секретаря судового засідання Мірошниченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Слов`янська, цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Слов`янської міської ради

треті особи: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

вимоги позивача: про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

І. Стислий виклад позиції позивача.

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Слов`янської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

У травні 2021 року до суду подано уточнений позов ОСОБА_1 до Слов`янської міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, обґрунтувавши свої вимоги тим, що ОСОБА_1 , був чоловіком ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 13.06.2019 р.

Після її смерті залишилась спадщина що складається з житлового будинку з господарськими та побутовими будовами і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0437 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДН №092727 від 28.11.2000 року. Позивач прийняв спадщину і звернувся до нотаріуса з відповідною заявою. Була заведена спадкова справа. Їх діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовились від спадщини на користь ОСОБА_1 . На зазначений житловий будинок ОСОБА_1 було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.12.2020 року, реєстровий №1301. Право власності на житловий будинок було зареєстроване у встановленому законом порядку, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №62896608 від 15.12.2020 р., Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № від 15.12.2020 року. В той же час ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2021 року, оскільки він не надав Витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку. Для отримання витягу з Державного земельного кадастру позивач звернувся до інженера-землевпорядника, була розроблена технічна документація. Проте йому знову було відмовлено у реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, і як наслідок, видачі витягу з Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що в Державному акті на право приватної власності на землю ІІІ-ДН №092727 від 28.11.2000 року вказана площа земельної ділянки 0,0437 га, а фактична площа земельної ділянки становить 0,0530 га. Різниця у площі земельної ділянки сталась внаслідок помилки при встановленні розмірів земельної ділянки під час виготовлення Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДН №092727 від 28.11.2000 року, а саме довжина земельної ділянки від Б до В фактично складає 14,89 м, а в Державному акті зазначено 14,67 м. Межі земельної ділянки залишились незмінними, помилка виникла при здійсненні замірів. Відмова у реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі оформлена у вигляді Рішення №РВ-019 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 27.11.2019 року. У зв`язку з вищевикладеним просить суд визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ), право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0530 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, після ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.49-53).

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Прокопцев С.В., що діє на підставі ордеру серія АА №110832487 від21.04.2021 року (а.с.42), в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи у суді повідомлялись належним чином, позов просили задовольнити

Представник відповідача Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, рішення просить винести на розсуд суду.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Надали заяви про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують (а.с.68-71).

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 29.04.2021 року, позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків (а.с.45).

Ухвалою від 12.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження за справою (а.с.58).

Ухвалою суду від 09.06.2021 року по справі проведено підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду та встановлено порядок з`ясування обставин по справі (а.с.73).

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду від 26.07.2021 року, клопотання позивача ОСОБА_9 , що діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Замінено по цивільній справі за позовом ОСОБА_9 , що діє в інтересах ОСОБА_1 до Слов`янської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, третю особу ОСОБА_5 , що померла, залучено у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, її правонаступника - ОСОБА_4 (а.с.81).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , доводився чоловіком ОСОБА_6 , що підтверджується наданою копією паспорту штампом у паспорті ОСОБА_1 № НОМЕР_3 (а.с.5-6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть останньої НОМЕР_1 від 13.06.2019 року (а.с.8).

Після її смерті залишилась спадщина, що складається з житлового будинку з господарськими та побутовими будовами і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0437 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДН №092727 від 28.11.2000 року (а.с.25).

ОСОБА_1 прийняв спадщину та йому було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене припутаним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області від 15.12.2020 року, реєстровий №1301 (а.с.10). Право власності на житловий будинок було зареєстроване у встановленому законом порядку, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №62896608 від 15.12.2020 року, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № від 15.12.2020 року (а.с.11-12).

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2021 року, що видана приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Заброда Р.В. від 22.03.2021 року, ОСОБА_1 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_1 не надав витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

V. Оцінка Суду.

Так, згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав й обов`язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до норм ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

На підставі п. г ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель і споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Відповідно до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України, у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічна позиція також викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2225 цс16.

На підставі ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з п. 27 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно зі ст. 182 ЦК України, право власності на нерухомі речі підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація на нерухомість є публічною і здійснюється відповідним органом.

За приписами ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації.

На підставі ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Беручи до уваги наведене, без державної реєстрації прав на земельну ділянку право власності позивача не визнається.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК)».

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13: якщо нотаріус або орган державної реєстрації прав відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину.

У відповідність статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу.

Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України, є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі суд прийшов до висновку, про наявність підстав про визнання права власності за позивачем ОСОБА_1 на земельну ділянку, тому позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Позивач, відповідно до позову не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст. 12,13,141,206,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Слов`янської міської ради за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0530 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, після ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку п.15.5 Перехідних Положень ЦПК України. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їй пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко