Постанова

Іменем України

28 липня 2021 року

м. Київ

справа № 202/3270/14

провадження № 61-15299св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним і зустрічним позовами - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», підписану адвокатом Данильченко Оленою Олександрівною, на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2015 року в складі судді Слюсар Л. П. та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року в складі колегії суддів Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 19 серпня 2005 року позивач та ОСОБА_1 уклали договір № DNHDRK01221918, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 4 077 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12 % річних та кінцевим терміном повернення до 17 серпня 2007 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором сторони уклали з ПАТ «Акцент-Банк» договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, за умовами якого ПАТ «Акцент-Банк» солідарно з позичальником відповідає перед банком за виконання нею своїх зобов`язань у межах суми в розмірі 200 грн.

Позивач указував, що свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі, в той час як позичальник взяті на себе обов`язки систематично не виконувала, в зв`язку з чим станом на 01 червня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 22 465,97 грн.

З огляду на викладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 265,97 грн та в солідарному порядку стягнути з ОСОБА_1 і ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість у сумі 200 грн.

У січні 2015 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк», ПАТ «Акцент-Банк» про визнання підвищення розміру процентної ставки за договором незаконним.

В обґрунтування зустрічного позову посилалася на те, що з 05 січня 2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку підвищив штрафну відсоткову ставку по кредиту з 6,72 % до 80,62 % на місяць. Указувала, що не підписувала додаткову угоду про зміну розміру штрафних відсотків. Зміна умов кредитного договору в односторонньому порядку призвела до штучного збільшення заборгованості ОСОБА_1 на 7 241,42 грн.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просила визнати незаконним зміну штрафної процентної ставки з 6,72 % до 80,62 % за кредитним договором № DNHDRK01221918 від 19 серпня 2005 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та відмовити в задоволенні первісного позову в зв`язку з пропуском позовної давності.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що банк пропустив установлений законом строк на звернення до суду за захистом порушеного права. Відмова в задоволенні зустрічного позову мотивована тим, що сторони погодили всі істотні умови договору, яким, зокрема, передбачено право банку на зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 24 665,97 грн, яка складається з: 2508,86 грн заборгованості за тілом кредиту; 8829,86 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом; 2 000 грн пені, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 046 грн штрафу (процентна складова); стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 солідарно заборгованість в сумі 200 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що 20 березня 2009 року ОСОБА_1 здійснила платіж на суму 909,48 грн, що свідчить про переривання позовної давності в розумінні частини першої статті 264 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 або її представник не були належним чином повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час і місце судового розгляду.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що разова сплата ОСОБА_1 20 березня 2009 року на користь банку коштів у розмірі 909,48 грн не свідчить про визнання боржником усієї суми заборгованості та не є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних боржником) складових заборгованості.

Аргументи учасників справи

У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просило їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що в березні 2009 року ОСОБА_1 вчинила дії, якими визнала наявність заборгованості перед банком, що в силу положень частини першої статті 264 ЦК України є підставою для переривання позовної давності. При цьому зазначена норма права не передбачає визнання боржником заборгованості в певній частині.

Позивач указує, що розглянувши справу за відсутності відповідачки, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, незважаючи на те, що вказана обставина вже була підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції в цій справі.

Аналіз змісту та вимог касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються позивачем лише в частині відмови в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 . Судові рішення в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 у касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 серпня 2005 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № DNHDRK01221918, за умовами якого відповідачка отримала кредит у сумі 4 077 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12,00 % річних та кінцевим терміном повернення до 17 серпня 2007 року.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за вказаним договором утворилась заборгованість у розмірі 24 665,97 грн, яка складається з: 2508,86 грн заборгованості за тілом кредиту; 8829,86 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом; 9 581,15 грн пені, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 046 грн штрафу (процентна складова).

Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 20 березня 2009 року на суму 909,48 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У справі, що переглядається, суди встановили, що відповідачка неналежним чином виконувала умови кредитного договору з повернення коштів, у зв`язку з чим допустила заборгованість у розмірі 24 665,97 грн. При цьому в суді першої інстанції ОСОБА_1 заявила про сплив позовної давності за пред`явленими банком позовними вимогами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згоду чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

У справі, що переглядається, встановивши, що строк кредитування сплив 17 серпня 2007 року, а в березні 2009 року боржник у рахунок погашення кредитної заборгованості сплатила 909,48 грн, що слід уважати визнанням позичальником боргу, суди не звернули увагу, що вчинення відповідачем указаних дій свідчить про переривання позовної давності в силу положень частини першої статті 264 ЦК України в частині вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитними коштами.

У той же час тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки строк кредитування сплив 17 серпня 2007 року, а дії з визнання боргу вчинені позичальником у березні 2009 року, переривання позовної давності за позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені в розмірі 426,90 грн, яка нарахована в межах строку дії кредитного договору, не відбулося, а тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності.

У задоволенні позовних вимог банку про стягнення пені в розмірі 9 154,25 грн слід відмовити за безпідставністю її нарахування поза межами погодженого сторонами строку кредитування.

В суді апеляційної інстанції банк зазначив, що сума штрафів (фіксована частина та процентна складова) нарахована позичальнику помилково, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задоволенню також не підлягають.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення

За таких обставин, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2 508,96 грн та за процентами за користування кредитом у межах строку кредитування (з 19 серпня 2005 року по 17 серпня 2007 року) в розмірі 1 109,76 грн, що разом складає 3 618,72 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалено без дотримання норм матеріального права, а тому на підставі положень статті 412 ЦПК України касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржені судові рішення в частині відмови в задоволенні пред`явлених позовних вимог до ОСОБА_1 - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення вимог касаційної скарги, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, що складаються із судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційних скарг, у загальному розмірі 194,33 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», підписану адвокатом Данильченко Оленою Олександрівною, задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHDRK01221918 від 19 серпня 2005 року в загальному розмірі 3 618,72 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 2 508,96 грн та процентами за користування кредитом у період з 19 серпня 2005 року по 17 серпня 2007 року в сумі 1 109,76 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати, пов`язані з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції, в загальному розмірі 194,33 грн.

З прийняттям постанови суду касаційної інстанції рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2015 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов