УХВАЛА

21 липня 2021 року

м. Київ

справа № 205/4108/15-ц

провадження № 61-5224св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Південкомбанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Південкомбанк» (далі - ПАТ КБ «Південкомбанк», банк), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»),звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 16 листопада 2007 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Південкомбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Південкомбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 80/01-07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на придбання об`єкта нерухомості у розмірі 115 800,00 дол. США зі сплатою 12,99 % річних за користування кредитом та кінцевою датою повернення кредиту 16 листопада 2022 року. Кредит надавався у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Позичальник зобов`язаний сплачувати проценти та комісію на умовах цього договору; сплата процентів здійснюється у валюті кредиту щомісяця до 20 числа місяця, наступного за звітним, а також в останній день повернення заборгованості за кредитом у повній сумі.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором 16 листопада 2007 року банк та ОСОБА_3 уклали договір поруки № 65/03-07, відповідно до якого поручитель зобов`язувалася відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, а саме: повернення заборгованості за кредитом, сплати нарахованих процентів, комісійної винагороди, пені, можливих штрафів, інших передбачених договором витрат.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, однак ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед банком, яка станом на 02 червня 2015 року становила 90 177,36 дол. США та 940 840,27 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 80/01-07 у розмірі 66 915,18 дол. США: прострочена заборгованість за кредитом - 10 062,36 дол. США; поточна заборгованість за процентами - 876,66 дол. США; прострочена заборгованість за процентами - 12 323,16 дол. США; пеня - 940 840,27 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Південкомбанк» заборгованість за кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 80/01-07 у розмірі 90 177,36 дол. США та 940 840,27 грн, з яких: поточна заборгованість за кредитом у розмірі 66 915,18 дол. США; прострочена заборгованість за кредитом - 10 062,36 дол. США; поточна заборгованість за процентами - 876,66 дол. США; прострочена заборгованість за процентами - 12 323,16 дол. США; пеня - 940 840,27 грн. Вирішено питання щодо розподілусудових витрат.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки не виконують, кредитні кошти не повертають, тому з них необхідно стягнути в солідарному порядку на користь позивача заборгованість, яка утворилася у ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року в частині стягнення суми боргу з поручителя ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Відмовивши в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що в разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України. Вказав, що ОСОБА_1 припинив виконувати свої зобов`язання за кредитним договором 31 січня 2014 року, а з позовом до поручителя банк звернувся 10 червня 2015 року, тобто поза межами визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, що є підставою для відмови в позові.

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «КБ «Південкомбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції не звернув уваги та не надав оцінки тому, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж у розмірі 970,00 дол. США ОСОБА_1 здійснив 18 квітня 2014 року, проте в оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції зазначено, що позичальник припинив виконувати свої зобов`язання за кредитним договором 31 січня 2014 року. 31 жовтня 2014 року банк направив позичальнику ОСОБА_1 претензію про дострокове повернення кредитної заборгованості, а його поручителю ОСОБА_3 - претензію про сплату кредитної заборгованості. У претензіях зазначено, що наявну в ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 83 520,79 дол. США та 179 779,09 грн необхідно сплатити в повному обсязі протягом 7 днів з дня отримання цієї вимоги. У разі несплати заборгованості позивач буде змушений звернутися з позовом до відповідачів про стягнення зазначеної заборгованості. Суд апеляційної інстанції не встановив, коли саме ОСОБА_1 здійснив останній черговий платіж за кредитним договором та прострочив сплату чергового платежу, чи позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та наведених умов кредитного договору, надіславши зазначені претензії відповідачам, не використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, змінивши таким чином строк виконання основного зобов`язання. Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи припинялася надана ОСОБА_3 порука в частині певних періодичних платежів.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання, тому шестимісячний строк зобов`язань за договором поруки необхідно відраховувати з дати отримання вимоги банку про дострокове виконання кредитних зобов`язань відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. Однак, у матеріалах справи немає доказів отримання такої вимоги, що не заперечувала ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2020 року ОСОБА_3 через адвоката Гусакова О. Б. звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції під час нового перегляду рішення суду першої інстанції, не усунув недоліки, які зазначив Верховний Суд під час перегляду рішення суду апеляційної інстанції від 24 жовтня 2016 року.

Помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що у матеріалах справи немає доказів отримання поручителем вимоги, тому строк вимоги до поручителя не сплив, оскільки вимога про дострокове розірвання повинна бути направлена відповідно до статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Отже, строк починається від дня пред`явлення, а не вручення.

Як на підставу подання касаційної скарги посилався на те, що суди ухвалили рішення без урахування висновку та вимог, викладених у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» накасаційну скаргу мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підставою для скасування заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 рокута постанови Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року ОСОБА_3 зазначає, що позивач пропустив шестимісячний строк для звернення з позовом до поручителя.

Останній платіж у розмірі 970,00 дол. США ОСОБА_1 здійснив 18 квітня 2014 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, тому твердження ОСОБА_3 , що останній платіж здійснений 31 квітня 2014 року безпідставні і не підтверджені жодними доказами.

У претензіях, направлених позичальнику та поручителю зазначено, що заборгованість необхідно сплатити в повному обсязі протягом семи днів з дня одержання вимоги. Претензія направлена 01 листопада 2014 року, в межах строку передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням.

Посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12.

Шестимісячний строк для звернення з позовом до поручителя необхідно відраховувати з дати отримання вимоги поручителем.

Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2017 року у справі № 711/2876/14-ц дійшов висновку, що пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та розпочинається позовна давність, яка повинна відраховуватися від дати настання виконання зобов`язання, зокрема, у строк встановлений пред`явленою вимогою, з моменту її отримання.

Відсутність у матеріалах справи доказів отримання вимоги боржником та поручителем, що не заперечувала ОСОБА_3 , спростовує доводи касаційної скарги про сплив позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу.

У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданої адвокатом Гусаковою О. Б.,стало неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 205/4108/15(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до стаття 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Тлумачення положення пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України дає підстави дійти висновку, що подібність правовідносин не може визначатися в межах однієі і тієї ж справи, а суд касаційної інстанції перевіряє подібність правовідносин у справі, яка переглядається в касаційному порядку, та в іншій справі, в якій суд касаційної інстанції ухвалив рішення.

Касаційна скарга заявника не містить посилання на підстави касаційного оскарження судових рішень згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, як і посилання на докази на їх підтвердження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, сформувала правовий висновок, згідно з яким, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі необхідно закрити. Наведений правовий висновок підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, які з огляду на викладене, виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 205/4108/15) не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження в частині перегляду судових рішень за касаційною скаргою ОСОБА_3 підлягає закриттю з мотивів, наведених вище.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обгрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд роз`яснює заявнику, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 рокуу справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Південкомбанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договоромзакрити.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко