Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2073/21 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Г.
Категорія 84 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №285/2073/21 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2021 року, постановлену під головуванням судді Сташківа Т.Г. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати незаконною бездіяльність Новоград-Волинського МРВ ДВС щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 при поверненні виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 32481773 та № 43005574 та зобов`язати вчинити такі дії.

В обгрунтування скарги зазначив, що в Новоград-Волинському відділі ДВС перебували виконавчі провадження № 32481773 та № 43005574, в межах яких накладено арешт на все його майно згідно постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження № 43005574 від 22.12.2014 та № 32481773 від 14.05.2012. Зазначив, що, завершивши виконавчі провадження і повернувши виконавчий лист, державний виконавець Новоград-Волинського МР ВДВС повинен був винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна боржника, проте всупереч вимогам закону цього не зробив. Посилаючись на незаконність бездіяльності державного виконавця, просив задовольнити вимоги його скарги.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, незаконність та необґрунтованість висновків суду, просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення скарги. Зокрема, зазначає, що державний виконавець, закінчивши виконавче провадження, не зняв арешт із майна боржника, порушивши норми ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», чим допустив бездіяльність.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на виконанні Новоград-Волинського міськрайонного ВДВС перебувало виконавче провадження № 32481773 з виконання виконавчого листа №2-302, виданого 19.03.2012 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Перший Інвестиційний Банк" заборгованості за кредитом, яка станом на 23.11.2011 року становила 19139 доларів США 33 центи, що за курсом НБУ станом на 23.11.2011 становила 152917,51 грн. та пеню 10838,53 грн

Постановою державного виконавця Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Жигадло Ю.С. від 08.05.2012 відкрите виконавче провадження з виконання зазначеного вище виконавчого листа (а.с. 27).

Державним виконавцем Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Жигадло Ю.С. від 14.05.2012 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідні обтяження внесені до Державних реєстрів (а.с. 27).

26.06.2013 виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого провадження стягувачу за п.7 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майна боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку (а.с. 28).

Виконавчий лист №2-302, виданий Новоград-Волинським міськрайонним судом 19.03.2012 надійшов повторно на виконання 16.04.2021 (а.с. 29).

22.12.2014 старшим державним виконавцем Пінчук К.А. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідні обтяження внесені до Державних реєстрів (а.с. 29).

Матеріалами справи підтверджено, що постановою старшого державного виконавця Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Пінчук К.А. від 22.12.2014 закінчено виконавче провадження за п. 10 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», так як згідно довідки УДМС боржник проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Даний виконавчий лист направлений на подальше виконання до Коростенського ВДВС.

Відомості про його повне або часткове виконання відсутні.

Звертаючись до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, ОСОБА_1 зазначив, що державним виконавцем порушено вимоги ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», що полягає у незнятті арешту на майно боржника у разі закінчення виконавчого провадження.

Вирішуючи скаргу, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки постанови про арешт майна, що виносилися в рамках ВП № 43005574 та ВП № 32481773, є законними та обгрунтованими, є заходом примусового виконання, а боржник ОСОБА_1 свої зобов`язання по виконанню виконавчого документу №2-302, виданого Новоград-Волинським міськрайонним судом 19.03.2012 року, не виконав, тому судом не встановлено протиправної бездіяльності державного виконавця Новоград-Волинського МРВ ДВС при винесенні постанови про закриття виконавчого провадження та підстав для скасування арешту з майна боржника ОСОБА_1 в рамках зазначених вище виконавчих проваджень.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі редакція Закону №606-ХІV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Положеннями статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до частин третьої, четвертої і п`ятої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналіз наведених положень приводить до висновку, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.10 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, державному виконавцю і не надано право на зняття арешту з майна боржника.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.10 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження не є закінченим (оскільки рішення суду фактично не виконано, а передано на виконання іншому підрозділу ДВС), після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (зняття арешту, накладеного на майно боржника).

Так, матеріалами справи доводиться, що ВП № 43005574 перебувало на виконанні Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області, яке закінчено державним виконавцем 22.12.2014 за п. 10 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» та передано для подальшого виконання до Коростенського ВДВС, так боржник проживає у АДРЕСА_1 (а.с. 29). Відомості про повне або часткове виконання рішення суду в матеріалах справи відсутні.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для скасування арештів.

Звідси є необгрунтованими доводи заявника про бездіяльність державного виконавця, а відтак колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності застосування роз`яснень Верховного Суду по справі № 817/928/17, оскільки обставини у вказаній справі є відмінними від обставин цієї справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи скаргу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні скарги, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.08.2021.

Головуючий Судді