Дата документу 19.08.2021 Справа № 328/1467/16-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 328/1467/16-ц

Провадження № 22-ц/807/2337/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 30 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначали, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 29.03.2011 р., згідно якої отримала кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 р. та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www: privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідач своїх зобов`язань не виконала. Станом на 29.02.2016 р. має заборгованість 58311,87 грн., яка складається з наступного: 13167,53 грн. заборгованість за кредитом; 39835,04 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2056,35 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 2752,95 грн. штраф (процентна складова).

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 29.03.2011 р. вищезазначену заборгованість в розмірі 58311,87 грн., та сплачений судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 30 травня 2016 року позовні вимоги було задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк за кредитним договором №б/н від 29.03.2011 р. суму заборгованості в розмірі 58 311,87 грн., яка складається з наступного: 13 167,53 грн. заборгованість за кредитом; 39 835,04 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2 056,35 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 2752,95 грн. штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 10 листопада 2020 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, просить скасувати заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 30.05.2016, а також скасувати ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 28.04.2016 про відкриття провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог заявлених у позовній заяві. При ухваленні рішення судом не встановлено, що саме особисто відповідачем було отримано грошові кошти від позивача, чи є укладений між сторонами договір кредитним коли та в якому розмірі і коли здійснювалось погашення заборгованості.

Також ОСОБА_1 зазначала, що розгляд справи відбувся з порушенням вимог статей 109,110 ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV щодо територіальної підсудності, без конкретизації порушень допущених, на її думку, судом першої інстанції при постановленні ухвали від 28.04.2016.

20.07.2021 до Запорізького апеляційного суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним, прийнятим без жодних порушень норм матеріального і процесуального права, а тому законні підстави для його скасування відсутні.

З метою спростування доводів апеляційної скарги, Банком направлено до апеляційного суду додаткові докази (виписка за договором/карткою, довідки щодо розміру кредитного ліміту, інформація щодо строку дії кредитних карток). Необхідність надання додаткових доказів, що серед іншого є первинними банківським документами, пов`язано зі змістом доводів відповідача, які були заявлені нею через 5 років після ухвалення судового рішення.

Також позивач вказав, що оскільки позичальник та Банк фактично не узгодили строк повернення кредиту (користування ним), кредитор має право вимагати виконання обов`язку з повернення отриманих коштів та нарахованих платежів у вигляді відсотків та неустойки у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ізч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та незаконності ухвали суду першої інстанції від 28 квітня 2016 року про відкриття провадження у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з копії паспорту ОСОБА_1 , остання з 20.10.2010 мала зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . Аналогічна адреса реєстрації відповідача також була зазначена і в Анкеті-заяві підписаній відповідачем (а.с. 9,10).

У 2015 році ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року позовну заяву було повернуто позивачу та роз`яснено право на звернення до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або місцем перебування відповідача (а.с. 6).

При цьому в ухвалі Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року вказано, що згідно відповіді на запит суду, яка надійшла з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27.03.2015 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , до АДРЕСА_3 , що не віднесено до територіальної підсудності Орджонікідзевського районного суду м. Харкова.

Інформації про оскарження сторонами ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року матеріали справи не містять.

В подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк » звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до Токмацького районного суду Запорізької області, вказавши

адресу відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 .

Перед відкриттям провадження у справі Токмацьким районним судом Запорізької області було направлено запит до Виконавчого комітету Токмацької міської ради за вих. № 1955, щодо надання інформації про реєстрацію місця проживання відповідача.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 реєстрація місця проживання останньої в місті Токмак не зареєстроване (а.с. 32).

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Як було передбачено п. 9 ч. 1 ст. 110 ЦПК України в редакції чинній на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Згідно з положеннями ст. 115, ст. 117 ЦПК України, в редакції чинній на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

Спори між судами про підсудність не допускаються.

Як було передбачено абз. 1,4 ч. 3 ст. 122 ЦПК України в редакції від 01.04.2016, у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі.

Оскільки, на час пред`явлення позову відповідач ОСОБА_1 була знята із зареєстрованого місця проживання (перебування) в м. Харкові, та згідно інформації адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області вибула до АДРЕСА_3 , колегія суддів вважає доводи відповідача, щодо порушення судом першої інстанції правил підсудності визначених ст. 109,110 ЦПК України в редакції від 01.04.2016, неприйнятними.

Ураховуючи, що норми ЦПК України не допускали спорів про підсудність, а матеріали цивільної справи ЄУН № 328/1467/16-ц не містили і не містять інформації про оскарження сторонами ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, законність ухвали Токмацького районного суду Запорізької області від 28.04.2016 про відкриття провадження у справі не викликає обґрунтованих сумнівів у її законності та не дає підстав для її скасування.

Судом встановлено, що 29 березня 2011 року ОСОБА_1 була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.9).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та згодна з Умовами про надання банківських послуг та Тарифами банку, що були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Відповідач зобов`язалась виконувати їх вимоги та регулярно ознайомлюватись з їх змінами та сайті ПриватБанку.

Згідно з наданим банком розрахунком, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 29.03.2011, станом на 29.02.2016, складає 58 311,87 грн, яка складається з наступного: 13 167,53 грн. заборгованість за тілом кредиту, 39 835,04 грн. заборгованість по відсоткам на прострочену заборгованість; 2 056,35 грн. заборгованість за пенею та комісією, 3 252,95 грн. заборгованість по штрафам (а.с.8).

Згідно із наданим позивачем Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» від виду кредитної карти («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» чи «Універсальна GOLD») залежать: пільговий період кредитування, базова процентна ставка на місяць, розмір обов`язкового щомісячного платежу, розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, розмір комісії за кредитне обслуговування карти. (а.с.6).

Серед доводів апеляційної скарги, відповідач ставила під сумнів той факт, що укладений між сторонами договір є кредитним, а їй дійсно надавались кредитні кошти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Факт укладення кредитного договору б/н від 29 березня 2011 року та отримання за цим договором кредитних коштів підтверджується наявними у справі та додатково долученими до відзиву на апеляційну скаргу доказами.

Так, ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, що є передумовою для отримання в Банку кредитних карт. Факт підписання вказаної заяви не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.

Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 за картковим рахунком № НОМЕР_1 від 07.05.2012 підтверджено зміну кредитного ліміту з 0 грн. до 15000 грн. 22.02.2013 і наступне його зменшення до 13170 грн. 10.06.2014.

Крім того, з детальної виписки щодо руху коштів по картковим рахункам позичальника ОСОБА_1 наданої банком, яка прийнята апеляційним судом до уваги в цій справі як доказ, передбачений ч. 3 ст. 367 ЦПК України, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, вбачається, що відповідач використала кредитні кошти та декілька разів у 2014 році здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.8).

Названа виписка за своїм змістом збігається з розрахунком заборгованості, долученим до позовної заяви та підтверджує відомості викладені в ньому. Доказів на спростування вказаної виписки та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 не надано.

Виписка по рахунках/карткам АТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 у справі №908/4154/13 щодо надання банком кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування банком відсотків, комісії, пені, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами склались кредитні правовідносини, а відповідач ОСОБА_1 отримала кредитні кошти та не повернула їх.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 29 березня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який наявний в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29 березня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 39 835,04 грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2 056,35 грн., а також штрафів у загальному розмірі 3 252,95 грн. не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю, через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 29.03.2011.

З наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку, що банк не довів, що саме надані ним витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг є складовими кредитного договору і що саме ці Тарифи та Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо пропуску позивачем ПАТ «ПриватБанк» строків позовної давності до заявлених вимог, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови).

Як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с. 8) та виписки по картковому рахунку власником карти 25.03.2014 здійснено останній (не автоматичний) платіж спрямований на погашення кредиту у сумі 50 грн. у терміналі самообслуговування у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» за адресою м. Харків, вул. 23 Серпня, 51.

Отже, через місяць після припинення відповідачем оплати по кредитному договору, у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свої порушених прав в частині невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по кредитному договору.

Станом на 04.04.2016 загальний строк позовної давності, визначений законом у три роки не сплив, таким чином відсутні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до п. 2, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 167,53 грн. У задоволенні вимог в частині стягнення 39 835,04 грн. заборгованості по відсоткам на прострочену заборгованість; 2 056,35 грн. заборгованості за пенею та комісією, 3 252,95 грн. заборгованості по штрафам відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати у цій справі, стягнуті судом першої інстанції з відповідача на користь позивача, підлягають перерозподілу.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, тому розмір сплаченого банком судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 311,17 грн.

Ураховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, тому з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги, підлягає стягненню судовий збір, сплачений за її подання, в розмірі 1600,25 грн.

Отже, у підсумку з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1289,08 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року про відкриття провадження в цій справі залишити без змін.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 30 травня 2016 року в цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) заборгованість за кредитним договором №б/н від 29 березня 2011 року у сумі 13 167,53 грн. (тринадцять тисяч сто шістдесят сім гривень 53 коп.), що складається із заборгованості за тілом кредиту.

В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, пенею, комісією та штрафам відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1289,08 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят дев`ять гривень 08 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова