ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1991/21 Справа № 932/9899/20 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року

по справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, скасування запису в Державному реєстрі речових прав, визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, скасування запису в Державному реєстрі речових прав, визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року заяву представника позивача ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) - ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2 ) про забезпечення позову ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_3 ) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування запису в Державному реєстрі речових прав, визнання права власності на нерухоме майно - задоволено частково.

Заборонено відчуження групи нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», в тому числі виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам - юридичним особам публічного права, у трудових відносинах з якими перебувають державні реєстратори, всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», в тому числі нотаріусам, державним та приватним виконавцям, проводити дії щодо державної реєстрації (перереєстрації) прав власності, інших речових прав на групу нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Зазначені заходи забезпечення позову вжито до вирішення спору по суті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року по справі №932/9899/20 та відмовити у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

У відзиві представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року та ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 серпня 2020 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, скасування запису в Державному реєстрі речових прав, визнання права власності на нерухоме майно.

У жовтні 2020 року до суду першої інстанції від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшло клопотання про забезпечення позову по вказаній справі, шляхом заборони відчуження (накладення арешту) групи нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належать на праві власності ОСОБА_1 ; заборони суб`єктам державної реєстрації прав в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», в тому числі виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам - юридичним особам публічного права, у трудових відносинах з якими перебувають державні реєстратори, всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», в тому числі нотаріусам, державним та приватним виконавцям, проводити дії щодо державної реєстрації (перереєстрації) прав власності, інших речових прав на групу нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

В обґрунтування заяви представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилається на те, що ОСОБА_2 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом. ОСОБА_1 , набула право власності на групу нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу від 15.06.2016р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. Дізнавшись про існування спору та подачу позовної заяви щодо визнання вказаного договору недійсним, ОСОБА_1 намагається позбутись спірної нерухомості, що підтверджується розміщенням об`яви щодо продажу спірної нерухомості в мережі Інтернет, тому є достатні підстави вважати, що відповідач здійснить відчуження належного йому майна з метою ухилення від його повернення ОСОБА_2 і це зробить виконання рішення суду неможливим у разі його постановлення на користь позивача, а відтак порушить її право на судовий захист. ОСОБА_1 мешкає в м. Одесі та не користується особисто групою нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , вказані приміщення не придатні для проживання, а тому можуть бути використані з комерційною метою та бути вкладом в статутний капітал підприємства, а відтак є велика вірогідність того, що ОСОБА_1 , дізнавшись про існування спору та подачу позовної заяви щодо визнання вказаного договору недійсним, буде намагатися використати спірну нерухомість в комерційних цілях, створивши юридичну особу і в подальшому продавши лише долю в статутному капіталі.

Також, заявник зазначає, що вказані в заяві про забезпечення позову міри забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами, співмірність заходу забезпечення позову, який застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається, а оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії або забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору, або майна відповідача. В даному випадку предмет позову повністю співпадає з його забезпеченням, так як за позовними вимогами відповідач має втратити на нього право власності в повній мірі. Вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи можливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу; накладення тимчасового арешту на вказане майно не завдасть будь-якої шкоди відповідачу, в зв`язку з цим немає необхідності у застосуванні зустрічного зобов`язання.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У відповідності до ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ч.6, 7, 8 цієї статті - залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

У відповідності до п.п. 1, 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, в поданому ОСОБА_2 позові остання просить визнати в цілому недійсним договір купівлі-продажу від 15.06.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , щодо купівлі-продажу групи нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на групу нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , за № 15100175; визнати право власності на Ѕ частину групи нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; стягнути з відповідача на її користь понесені витрати по справі.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Консоль ЛТД» був укладений договір пайової участі у будівництві № 1127/304-51 від 17.03.2008 року, за яким ОСОБА_4 сплатив пай в розмірі 677600 доларів США, проте ТОВ фірма «Консоль ЛТД» свої зобов`язання не виконала, а тому за рішенням Київського районного суду міста Сімферополя від 10.07.2012р. по справі №2/0109/2393/2012 на користь ОСОБА_4 було стягнуто компенсацію паю в розмірі 677600 доларів США та 3 326,30грн. судового збору. В межах виконавчого провадження щодо виконання вказаного рішення суду між ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_4 було укладено мирову угоду від 16.10.2012р., яка затверджена ухвалою Київського районного суду міста Сімферополя від 21.11.2012р. по справі №2/0109/2393/2012, за умовами якої замість грошей ОСОБА_4 став власником групи нежитлових приміщень №39 загальною площею 262,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

17 серпня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 17.08.2002 р. Договір пайової участі у будівництві № 1127/304-51 від 17.03.2008 року ОСОБА_4 уклав в інтересах сім`ї і за таких обставин група нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яку ОСОБА_4 набув, реалізовуючи вказаний договір, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 (як дружини так і чоловіка), вказані нежитлові приміщення не можуть бути особистою приватною власністю чоловіка, оскільки не підпадають під майно, перелічене в ст.57 СК України. Посилаючись на положення Сімейного Кодексу України, заявник зазначає, що за таких обставин ОСОБА_2 з моменту затвердження ухвалою Київського районного суду міста Сімферополя від 21.11.2012р. по справі №2/0109/2393/2012 мирової угоди між ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_4 набула право спільної сумісної власності на групу нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , і зазначене нерухоме майно знаходиться в спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Також позивач у позові вказує на те, що ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 без відома його дружини ОСОБА_2 продав групу нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.06.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. Саме ОСОБА_6 зазначив в п.3.1. вказаного договору, що ОСОБА_4 на момент набуття нерухомості у власність в зареєстрованому шлюбі не перебував, не проживав однією сім`єю та не вів спільного господарства з іншою особою. Окрім того, в цьому ж пункті договору зазначено, що станом на 15.06.2016 року ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі не перебуває, не проживає однією сім`єю та не веде спільного господарства з іншою особою. З наведеного вбачається, що ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 продав зазначене нерухоме майно, не питаючи згоди та взагалі не повідомивши про продаж його дружину ОСОБА_2 . Так як частки в спільній сумісній власності в зазначеному нерухомому майні не виділені навіть в ідеальні, то договір купівлі-продажу від 15.06.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ,0 є недійсним в цілому. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і лише при оформленні спадщини вона з`ясувала, що її чоловік за життя без її згоди продав вказане нерухоме майно.

Тобто із даних позовних вимог вбачається наявність спору щодо правомірності укладання договору купівлі-продажу від 15.06.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., за яким вищевказане нерухомого перейшло у власність відповідачки, та щодо вимог позивачки про визнання за нею права власності на Ѕ частину зазначеного нерухомого майна.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № від 03.08.2020 року право власності на групу нежитлових приміщень № 39 загальною площею 262,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі оспорюваного у даній справі договору купівлі-продажу, виданого 15.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А.

Також на підтвердження вимог заяви про забезпечення позову представником позивача надано суду роздруківки з Інтернет-мережі - скріншоти сторінок веб-сайтів БЕСПЛАТКА від 03.09.2020 року та DOM.RIA від 03.09.2020 року, з яких вбачається розміщення в Інтернеті оголошень щодо продажу нерухомості за вищевказаною адресою і з їх змісту вбачається про продавцем цієї нерухомості є власник на ім`я « ОСОБА_1 ».

Отже, представник позивача вважає, що дізнавшись про наявність даного спору відповідач буде намагатись позбутись спірної нерухомості, тому є достатні підстави вважати, що вона здійснить відчуження зазначеного нерухомого майна з метою ухилення від його повернення ОСОБА_2 , що зробить виконання рішення суду неможливим у разі його постановлення на користь позивача, чим буде порушено її право.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що необхідно вжити відповідні заходи забезпечення позову, а саме шляхом накладення заборони на відчуження групи нежитлових приміщень №39 загальною площею 262,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 та належать на праві власності ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що роздруківки з інтернет-мережі, а саме скріншоти сторінок веб-сайтів БЕСПЛАТКА від 03.09.2020 року та DOM.RIA від 03.09.2020 року не є доказами у розумінні ЦПК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Разом з тим, статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначення в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, колегія суддів вважає необґрунтованими та недоведеними, оскільки цивільний процесуальний закон запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, а щоб гарантувати його виконання, застосовуються заходи забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не підлягає дослідженню, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом вирішення судом під час розгляду спору по суті.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року - залишити без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова