Провадження № 2/641/1023/2021 Справа № 641/111/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді - Чайка І.В.,

за участю секретаря - Дрокіної С.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 641/111/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути 33062,04 грн. - інфляційні втрати за час прострочення , а також три відсотки річних від простроченої суми.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його племінник - ОСОБА_3 . Після його смерті він у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець третьої черги. До складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , окрім рухомого та нерухомого майна, входили грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, які при житті ОСОБА_3 позичив відповідачу по справі, строком на один рік, про що була складена розписка від 08.01.2016 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31.01.2018 року на його користь з відповідачки було стягнуто суму боргу за договором позики з урахуванням процентів за договором, індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 167198, 96 грн. Державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 56049933, за яким сплачено суму боргу у розмірі 6318,94 грн., з яких 51 грн. витрати виконавчого провадження, 867,59 виконавчий збір, 5400,35 грн. сума коштів, які перераховано на його банківський рахунок. До теперішнього часу відповідач не виконала свої зобов`язання щодо повернення суми боргу. Рішення суду не виконано. За таких обставин відповідно до ст. 625 ЦК України, відповідачка повинна сплатити йому інфляційні витрати за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, що за період з 31.01.2018 р. по 23.12.2020 р. складає 33062,04 грн.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.01.2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

09.02.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що з рішення суду від 21.01.2018 року вбачається, шо позивач успадкував право вимоги суми боргу за розпискою від 08.06.2016 р. коли звернувся до нотаріуса протягом встановленого законом строку з відповідною заявою. 22.07.2016 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, тобто з цього часу йому було відомо про порушення його права. З моменту прийняття спадщини та звернення до суду з позовом про стягнення 33062,04 грн. минуло більше трьох років, тому вона просить застосувати строк позовної давності до цих вимог та відмовити у задоволенні позову. Крім того зазначила, що згідно рішення суду від 21.01.2018 р. сума основного боргу складає 128153,00 грн. В процесі виконання рішення на користь позивача було сплачено 5400,35 грн., таким чином основний борг на даний час складає 122752,65 грн., натомість позивачем при розрахунку 3% річних та інфляційних витрат використано суму боргу в розмірі 128153,00 грн., яка не відповідає дійсності. Позивачем взагалі не надано до суду розрахунок інфляційних нарахувань в розмірі 21918,61 грн., з приводу чого не можливо перевірити правильність їх розрахунку та обґрунтованість.

03.03.2021 року позивачем подано відповідь на відзив в якій зазначено, що зобов`язання по сплаті йому грошової суми у розмірі 128153 підтверджено рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31.01.2018 р. Строки позовної давності не порушені, оскільки він просить стягнути інфляційні витрати та 3 % річних з 31.01.2018 р. по 23.12.2020 р., тобто в межах строку позовної давності. Щодо посилання відповідача на стягнення з неї 5400 грн., то слід зазначити, що сума боргу складається з основної суми та відсотків за користування позикою, інфляційних витрат, 3 % річних, тому за загальним правилом сума сплачена йому відповідачкою враховується в рахунок погашення процентів за користування грошовими коштами, а не основного боргу.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, подали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився повідомлявся про місце та час розгляд справи у встановлений законом спосіб.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи прийшов до наступного.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31.01.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 08.06.2016 року з урахуванням процентів за договором, індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 167198 грн. 96 коп. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1671 грн. 98 коп. Рішення набрало законної сили.

Сторонами визнається та не оспорюється той факт, що на виконання рішення суду було відкрито виконавче провадження № 56049933, та відповідачкою сплачено суму боргу за рішенням суду у розмірі 6318,94 грн., з яких 51 грн. витрати виконавчого провадження, 867,59 виконавчий збір, 5400,35 грн. сума коштів, які перераховано на банківський рахунок позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект).

Відповідно до ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17.

Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).

Згідно розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, загальний розмір збитків від інфляції та 3 % річних за період з 31.01.2018 року по 23.12.2020 року складає: 33062,04 грн. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок, який є логічним та узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог.

Суд відхиляє заперечення відповідачки щодо невірного розрахунку інфляційних витрат та 3 % річних. Так відповідачка вважає, що оскільки вона частково сплатила суму боргу, то сплачена сума повинна бути відрахована та розрахунок треба проводити виходячи не з 128153,00 грн., а з 122752,65 грн. Однак суд звертає увагу, що з відповідачки рішенням суду була стягнута сума боргу, яка складавсь з суми основного боргу, процентів за договором, індексу інфляції та 3 % річних. Так у відповідності ст. 534 ЦК України у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, у другу чергу сплачуються процента і неустойка, у третю чергу сплачується основна сума боргу. Виходячи з викладеного позивачем було вірно зроблено розрахунок.

Крім того відповідачкою було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч.ч. 1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідачка вважає, що про своє порушене право позивач дізнався у 2016 році, коли звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак з таким твердженням суд погодитись не може, оскільки даний спір виник з підстав часткового виконання рішення суду про стягнення суми боргу. Так зобов`язання по сплаті позивачу грошової суми виникло після ухвалення судом рішення від 31.01.2018 року. Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за період з 31.01.2018 по 23.12.2020 р. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 13.01.2021 року, тобто у межах встановленого законом строку.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь держави судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 907,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.256, 257, 261, 509, 526, 610, 625 ЦК України, ст.ст.5,12,13,81,82, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за час прострочення , а також три відсотки річних від простроченої суми у сумі 33062 (тридцять три тисячі шістдесят дві) грн. 04 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 907,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса мешкання : АДРЕСА_2 .

Суддя: І. В. Чайка