Справа № 459/1167/21
Провадження № 2/459/621/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2021 року Червоноградський міський суд Львівської області

у складі: головуючого судді Дем`яновської Ю.Д.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червоноград в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

15.04.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 63 808,75 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 210 800,59 грн. та 30 956,73 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебував у трудових відносинах з відповідачем до 23.11.2020 року, коли його було звільнено з роботи по стану здоров`я. На день звільнення існувала заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 63 808,75 грн, яка всупереч нормам законодавства йому не була виплачена в день звільнення, та підтверджеється довідкою ПрАТ Шахта «Надія» від 18.03.2021 року. Відтак, враховуючи те, що відповідач не провів із ним повного розрахунку при звільненні, просить стягнути з останнього на його користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.11.2021 року по 15.04.2021 року. Крім цього вказує, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що він не має можливості забезпечити себе та свою сім`ю, яка складається із дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, та малолітніх дітей, котрі через відсутність заробітної плати у батька, який є єдиним утриманцем, позбавляє нормального забезпечення, фізіологічними та біологічними потребами, в тому числі обмеженнями у їжі. Відтак розмір моральної шкоди оцінює у розмірі середньомісячної заробітної плати, а саме 30 956,73 грн.

Ухвалою від 16.04.2021 року позов залишено без руху.

22.04.2021 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, якою виконано вимоги ухвали від 22.04.2021 року про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 23.04.2021 року прийнято позовну заяву та відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін.

27.05.2021 року представником відповідача подано відзив проти позову, яким позов визнано частково, сам факт заборгованості по заробітній платі перед позивачем не заперечує, однак просить врахувати, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пред`явлені позивачем не в межах тримісячного строку, тому вважає, що такі вимоги підлягають відхиленню за пропуском строку позовної давності. Окрім цього, зазначив, що ст.117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільнені за наявності вини власника. Однак, ПрАТ Шахта «Надія» є державним підприємством, засновником якого є держава в особі Міністерства вугільної промисловості України. На даний час відповідач перебуває на стадії ліквідації і для виплати заборгованості перед працівниками необхідно внести відповідні зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», що в сукупності свідчить про відсутність вини відповідача у ситуації, пов`язаній з виникненням заборгованості. Між цим також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у день звільнення, тобто 23.11.2020 року перебував на лікарняному у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, тобто не працював, тому виплата всіх сум, що належали йому при звільненні, в силу приписів ст.116 КЗпП України повинна бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. Проте, ОСОБА_1 з такою вимогою до шахти не звертався, доказів звернення з вимогою до позовної заяви позивачем також не долучено. Вказує, що дана обставина унеможливлює обчислення періоду затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджується відповідач і з обчисленням позивачем кількості днів прострочки за період з 24.11.2020 року по 15.04.2021 року. Зазначає, що за даний період кількість днів прострочки становить 99, виходячи з наступного розрахунку: за листопад 2020 року - (з 24.11.2020 року) - 5 днів; за грудень 2020 року - 22 дні; за січень 2021 року - 19 днів; за лютий 2021 року - 20 днів; за березень 2021 року - 22 дні; за квітень 2021 року (по 15.04.2021 року) - 11днів, що в сукупності становить 99 дні. Звертає увагу, що наведене, в свою чергу, потягло за собою неправильне обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом із цим, відповідач вважає, що повинна бути співмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до розміру заборгованості позивача по заробітній платі, оскільки таке синхронізується із висновком Великою Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц. Відповідач наголошує, що стягнення в користь колишнього працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 210 800,59 грн унеможливить виплату працівникам ПрАТ Шахта «Надія» заборгованості по заробітній платі та поточну її виплату. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди вважає, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та не доведено підстави для відшкодування моральної шкоди. Відтак, оскільки принцип презумції моральної шкоди не випливає з чинного законодавства, підстав для відшкодування такої немає.

У зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача про витребування документів, розгляд справи 24.05.2021 року відкладено на 19.07.2021 року, про що постановлено ухвалу від 24.05.2021 року.

Оскільки станом на 19.07.2021 року у суду відсутні відомості про отримання представником відповідача копії ухвали про витребування документів, розгляд справи 19.07.2021 року відкладено на 20.08.2021 року.

Представник позивача подав до суду клопотання від 04.08.2021 року (вх.№14021 від 04.08.2021 року) про розгляд справи у його відсутності та повне підтримання позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання 20.08.2021 року не з`явився, хоча повідомлявся про час і місце розгляду справи.

Розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу відповідно до вимог ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Як вбачається із копії трудової книжки, 23.11.2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи по стану здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи на підставі п.2 ст.40 КзПП України (а.с.6-7).

Згідно копії довідки №15/191 від 18.03.2021 року, виданої ПрАТ Шахта «Надія», заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 63 808,75 грн. (а.с.8).

Інформація про виплату цієї заборгованості відсутня.

Ч. 1,2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 63 808,75 грн., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Оскільки судом встановлено факт невиплати заробітньої плати позивачу на день звільнення, то до спірних правовідносин слід застосувати ст.117 КЗпП Укоаїни.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 ЗУ "Про оплату праці" за правилами, передбаченими "Порядком обчислення середньої заробітної плати", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) зі змінами та доповненнями.

Відповідно до п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці.

Відповідно до п. 8 зазначеного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які можуть бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки від 16.08.2021 № 15/869, заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місці, які передували звільненню, тобто за серпень 2020 року становить 20 794,10 грн. та вересень 2020 року - 8324,65 грн. У цей період позивач відпрацював 29 днів, відтак його середньоденна заробітна плата становить 1004,09 гривень.

Обчислюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач помилково виходив з того, що середній розмір заробітної плати становив 1473,13 грн., а кількість днів прострочки становила 143 дні (1473,13 х143= 210 800, 59 грн.).

Однак, такий розрахунок не відповідає вимогам згаданого вище Порядку і тому суд не приймає його до уваги, оскільки з наведеного вище розрахунку середньоденна заробітна плата становила 1004,09 грн., а кількість днів становить 99 робочих дні.

Таким чином, середньоденну заробітну плату (1004,09 грн.) слід множити на загальну кількість робочих днів у спірному періоді (99 робочі дні), що становить 99 404,91 гривень, а відтак розмір компенсації становить 99 404,91 гривень.

Однак, при вирішення питання щодо визначення розміру компенсації за затримку в розрахунку, суд виходить з того, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності при врахуванні справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з ч.1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, зокрема, може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Оскільки, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, то заходи цивільно-правової відповідальності спрямовуються не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, а відтак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, суд повинен виходити з таких критеріїв як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не залежить від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Суд звертає увагу, що розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку перевищує суму заборгованості по заробітній платі.

Вказане пояснюється значним періодом затримки, тоді як немає жодного доказу, що для позивача існували перешкоди у зверненні до суду набагато раніше, особливо враховуючи той факт, що відповідач сам визнав наявність заборгованості, надавши позивачу відповідну довідку.

Поведінка відповідача не свідчить, що він якимось чином перешкоджав позивачу у реалізації його права. Позивач принаймні не стверджує про існування таких перешкод і також не наводить жодних даних, що він з поважних причин не міг звернутись до суду раніше.

Зрештою, підприємство відповідача на підставі наказу Міністерства енергетики України № 11 від 09.03.2021 перебуває на стадії ліквідації з припиненням діяльності з 30.06.2022 року, а згідно довідки від 25.05.2021 № 10/485 загальний розмір заборгованості по заробітній платі становить 30 415 627,88 гривень.

За таких обставин стягнення середнього заробітку у розмірі, який перевищує розмір заборгованості є неспівмірним, а тому суд зменшує суму компенсаційних виплат позивачу до 40000 гривень, що відповідатиме обставинам справи, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що наслідком дій відповідача стала втрата нормальних життєвих зв`язків позивача і це вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому правових підстав для задоволення позову в цій частині судом не встановлено.

Ч.1 ст. 233 КЗпП УКраїни передбачає скорочені строки для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 559/321/16-ц (постанова від 28.1.2018року), вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 399,89 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією, виходячи з наступного розрахунку 40 000 (сума задоволених позовних вимог)*100/210 800,59 (сума заявлених позовних вимог)=18,97 % (частина задоволених позовних вимог); 2108,00*18,97%/100%=399, 89 грн.).

З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, від сплати якого позивач звільнений відповідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 81, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 63 808 (шістдесят три тисячі вісімсот вісім) гривень 75 копійок заборгованості по заробітній платі.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок середнього заробітку за час затримки в проведенні розрахунку за періоз з 24.11.2020 по 15.04.2021 року включно.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 399 грн. 89 коп. судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь держави судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Червоноградський міський суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія» (, с.Сілець, Сокальський район, Львівська область).

Повний текст рішення складено 20.08.2021 року.

Суддя: Ю. Д. Дем`яновська