ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 липня 2021 року

м. Харків

справа № 643/16626/17

провадження № 22-ц/818/5/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судових засідань Гармаш К.В.,

учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1

особа, дія якої оскаржуються: старший державний виконавець Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кудряшов Павло Юрійович,

стягувач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Старшого державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кудряшова Павла Юрійовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Анісімової Анастасії Валеріївни, на ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2020 року, постановлену суддею Ульянич І.В., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність Старшого державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кудряшова Павла Юрійовича, заінтересована особа: ОСОБА_2

В обґрунтування скарги зазначив, що 26 вересня 2018 року Фрунзенським районним судом м. Харкова у справі №643/16626/17 був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини доходу, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 21 грудня 2017 року до досягнення дітьми повноліття, щомісячно. Відповідно, старшим державним виконавцем Золотар О.В. Другого Київського ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області за заявою представника стягувача 16 жовтня 2018 було відкрито виконавче провадження АСВП № 57436602. На момент відкриття виконавчого провадження, у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 31 156,13грн., оскільки справа розглядалася судом тривалий час, а аліменти призначаються з моменту звернення до суду, тобто заборгованість виникла не з його вини. Крім того, 29 жовтня 2018 року, в межах виконавчого провадження АСВП № 57436602 старшим державним виконавцем Золотар О.В. Другого Київського ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесено постанову про арешт майна боржника. На підставі вказаної постанови, згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 43798258 від 31 жовтня 2018 року, державним виконавцем Другого Київського ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Анісімовою А.В. був внесений запис про арешт нерухомого майна під номером запису про обтяження № 28685472 (спеціальний розділ). За вищезазначеним виконавчим провадженням заборгованість ним було погашено у повному обсязі. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості по аліментах від 09 серпня 2019 року, станом на 31 липня 2019 року заборгованість по аліментах на користь ОСОБА_2 відсутня. Через відсутність заборгованості по сплаті аліментів на дітей, 19 серпня 2019 року він звернувся з вимогою до Другого Київського ВДВС у місті Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття обтяжень з його нерухомого майна. Відповіді на вказану вимогу ним отримано не було. І лише 21 липня 2020 року, як додаток до листа - відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області від 02 липня 2020 року за № М-933-10 на його скаргу до цього Управління, отримав відповідь на вимогу від 19 серпня 2019 року у вигляді «копії листа» від 21 липня 2019 за № 78216. Тобто, у липні 2019 року йому «надана» відповідь на вимогу від 19 серпня 2019 року. А отже, відповідь готувалася заднім числом. В порушення норм Конституції України, положень Закону України «Про виконавче провадження», старший державний виконавець Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшов П.Ю. проявив неправомірну бездіяльність, а саме: не розглянув вчасно його вимогу від 19 серпня 2019 року про зняття арешту з майна та при відсутності у нього заборгованості по аліментах, не зняв арешт з нерухомого майна, як того вимагає положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Також повідомив, що платежі по аліментах ним сплачуються своєчасно та в повному обсязі, будь-якої заборгованості по сплаті аліментів він не має. Таким чином, підстави для існування арешту його нерухомого майна, як станом на 19 серпня 2019 року, так і на даний момент, відсутні.

У зв`язку із чим просить:

визнати неправомірною бездіяльність Старшого державного виконавця Другого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшова П.Ю. щодо неналежного та несвоєчасного розгляду вимоги ОСОБА_1 від 19 серпня 2019 року про зняття арешту з майна;

зобов`язати старшого державного виконавця Другого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшова П.Ю. зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений в межах виконавчого провадження АСВП № 57436602 згідно постанови від 29 жовтня 2018 року Старшого державного виконавця Золотар О.В. Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області;

зобов`язати Другий Київський ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис № 28685472 від 31 жовтня 2019 року про арешт нерухомого майна та заборони його відчуження, накладеного на підставі постанови від 29 жовтня 2018 року Старшого державного виконавця Золотар О.В. Другого Київського ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Анісімову Анастасію Валеріївну, у якої на виконанні перебуває виконавче провадження АСВП № 57436602, зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження АСВП № 57436602, згідно постанови від 29 жовтня 2018 року старшого державного виконавця Золотар О.В. Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області та внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В іншій частині скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі державний виконавець Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Анісімова А.В. просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та винести нову постанову, якою у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було досліджено питання можливої заборгованості боржника, зважаючи на відповідь державного виконавця про те, що державному виконавцю не було надано жодного звіту з підприємств боржника, з рахунків яких перераховувалися кошти по сплаті аліментів. Твердження суду про відсутність заборгованості є хибним та не обґрунтованим. Також посилається на те, що відповідно до п.7 ч. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця не було законної можливості зняти арешт і на даний час досі не має, тому це не може визначатися бездіяльністю. Судом помилково було зобов`язано державного виконавця зняти арешт, оскільки такі діє є неможливими, та суперечать правам дітей та не дозволить в подальшому забезпечувати можливість стягнення аліментів.

ОСОБА_1 ухвала суду не оскаржується. Надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду - без змін. Відзив мотивований тим, що твердження апелянта про наявність можливої заборгованості по аліментам у боржника не підтверджена належними та допустимими доказами. Державним виконавцем не було надано розрахунку заборгованості по аліментам

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Оскільки ухвала суду оскаржується лише в частині задоволених вимог, тому в іншій частині ухвала суду колегією не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу щодо зобов`язання державного виконавця зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження АСВП № 57436602, та внесення відповідних відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що наявність заборгованість по сплаті аліментів рамка вказаного виконавчого провадження відсутні Крім того, державним виконавцем було звернуто стягнення на заробітну плату боржника та виконавчий лист направлено за місцем роботи, а тому арешт накладений державним виконавцем втратив свою актуальність, а тому підлягає скасуванню, а записи в реєстрі про арешт підлягають виключенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.448 ЦПК України).

Отже, право на звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за правилами цивільного судочинства пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого згідно з ЦПК України, та його примусовим виконанням відповідним органом, а також у випадку якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що у грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року відмовлено у відкритті провадження в частині вимог про розірвання шлюбу.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 21 грудня 2017 року до досягнення дітьми повноліття, щомісячно.

Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось.

На підставі вказаного рішення суду користь ОСОБА_2 виданий виконавчий лист, який було пред`явлено на виконання до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Виконавче провадження АСВП №57436602 було відкрито відповідно до заяви представника стягувача Губського А.В. про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2018 року, що підтверджується листом Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 02 листопада 2020 року.

В рамках вказаного виконавчого провадження, 29 жовтня 2018 року державний виконавець Другого Київського ВДВС у місті Одесі у виконавчому провадженні № 57436602, виніс постанову про арешт майна боржника, якою наклав арешт на все нерухоме майно, окрім 1/3 частини квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

19 серпня 2019 року скаржник звернувся до Другого Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області із вимогою про зняття обтяжень з належного йому майна за виконавчим провадженням № 57436602.

02 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Другого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив скасувати постанову Другого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №57436602 від 29 жовтня 2018 року, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис №28685472 від 31 жовтня 2019 року про арешт нерухомого майна та заборони його відчуження, накладеного на підставі постанови Другого Київського ВДВС міста Одеса №57436602 від 29 жовтня 2018 року.

Листом від 21 липня 2019 р. №8216 старший державний виконавець Другого Київського ВДВС міста Одеса повідомив скаржнику про відсутність підстав для зняття відповідного арешту з майна з посиланням на п.7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що підставою для зняття арешту є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо-виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

На даний час виконання рішення не може бути забезпечено в інший спосіб, тому не має підстав для зняття арешту з відповідного майна.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 від 31.01.2020 року обтяження на нерухоме майно не знято та запис № 28685472 від 31 жовтня 2019 року про арешт нерухомого майна та заборони його відчуження з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна не виключений.

ОСОБА_1 у своїй скарзі зазначає, що наявні підстави для зняття вказаного арешту та виключення відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з цього приводу, оскільки ним було сплачено заборгованість по аліментам у повному обсязі.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В силу пункту 6 частини 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною 2 статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Матеріали справи свідчать, що арешт на належне боржнику майно накладено у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань по сплаті аліментів та лише в межах суми боргу.

Частина 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплює підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Пунктом 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що однією з підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

З матеріалів справи вбачається, що згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 09 серпня 2019 року старшого державного виконавця Кудряшова П.Ю. станом на 31 липня 2019 року заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 відсутня.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем звернуто стягнення на заробітну плату боржника та направлено виконавчий лист за місцем роботи.

Погасивши заборгованість за періодичними платежами ОСОБА_1 просив зняти арешт зі всього його майна.

Державний виконавець зазначеним обставинам належної оцінки не надав та безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зняття арешту з належного йому майна.

При цьому, державним виконавцем не надано відомостей щодо наявності заборгованості та не доведено належними доказами правомірності подальшого існування арешту, накладеного на нерухоме майно ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, ухвала Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2020 року є законною, підстави для її скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Анісімової Анастасії Валеріївни залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова