21.07.2021 Єдиний унікальний номер 205/8753/19
Єдиний унікальний номер 205/8753/19
Провадження № 2/205/1477/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна про визнання права власності на Ѕ частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 жовтня 2019 року направила до суду поштою позов до відповідача ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. про визнання права власності на Ѕ частину квартири, який надійшов до суду 08 жовтня 2019 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки із дотриманням п.п. 3, 4 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 20 жовтня 2019 року позивачем поштою направлено виправлений позов, який надійшов до суду 21 жовтня 2019 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року було витребувано копію спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено ОСОБА_3 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року заяву ОСОБА_3 про виклик та допит свідків було задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року було прийнято до спільного розгляду позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом з первісним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року третю особі ОСОБА_3 залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідача ОСОБА_3 , а також виключено останню з числа третіх осіб із самостійними вимогами.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду.

Позивач за первісним позовом у своїй уточненій позовній заяві від 09 лютого 2020 року, яка надійшла до суду 10 лютого 2020 року, відзиві на зустрічну позовну заяву та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 з 07 травня 1994 року, від якого мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , останнім за договором купівлі-продажу від 01 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого у реєстрі за № 2331, за нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Грошові кошти за спірне нерухоме майно було сплачено із грошових коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року шлюб було розірвано. Питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 не вирішувалося. ОСОБА_4 був зареєстрований і продовжував проживати у спірній квартирі, позивач за первісним позовом працювала і проживала у м. Києві. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на вказану квартиру. 06 травня 2019 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу звернулася позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі із померлим ОСОБА_4 на час його смерті, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Таким чином, на час теперішній час у приватного нотаріуса відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що порушує права позивача за первісним позовом. 14 вересня 2019 року донька померлого ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , направила до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після відкриття спадкової справи у 2019 році ОСОБА_1 дізналася про порушення її права на частину майна у спільному сумісному майні подружжя. Таким чином у позивача за первісним позовом виникла необхідність у визнанні її права на частину у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки була придбана ним за особисті кошти, коли у подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_4 шлюбні стосунки були припинені, є необґрунтованими і доказами не підтверджені. Шлюбні відносини між подружжям було припинено у 2014 році, тому все майно, набуте до 11 вересня 2014 року, окрім майна, набутого внаслідок приватизації, є спільною сумісною власністю подружжя. Строк позовної давності пропущено не було, оскільки 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 стало відомо, що позивачем ОСОБА_3 порушено її майнові права на спірну квартиру. Просили суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати приватною власністю ОСОБА_1 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 судові витрати; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 просили відмовити. Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник надали до суду заяви, в яких просили справу розглядати без їх участі та без технічної фіксації судового розгляду.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 у своєму зустрічному позові та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, зазначили, що ОСОБА_3 познайомилася із ОСОБА_4 у грудні 2012 року. Він повідомив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі, проте, з дружиною шлюбні відносини фактично припинені, і з 2009 року вони не проживають разом, проте дружина заперечує проти розірвання шлюбу. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 із ОСОБА_1 , останній у 1997 році придбав за грошові кошти, які йому надав банк, в якому він працював, квартиру на ж/м Тополя у м. Дніпрі. Позивач за первісним позовом бажала будувати кар`єру, за місцем роботи їй надавали службове житло, тому вона попросила ОСОБА_4 зареєструватися з нею в м. Києві за для отримання двокімнатної квартири, яка згодом була нею приватизована. Потім квартиру на ж/ м Тополя-1 у м. Дніпрі продали і придбали дві квартири: одну спірну ОСОБА_4 , іншу - доньці, відповідачеві ОСОБА_2 . Позивач за первісним позовом і померлий ОСОБА_4 , за його життя, домовилися, що не мають претензій на квартири один одного: він на її квартиру в м. Києві, вона - на його у м. Дніпрі. Саме через цю домовленість питання про розподіл майна у судовому порядку між ними не вирішувалося. Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2013 року позивач за зустрічним позовом почала проживати у спірній квартирі. 27 грудня 2014 року вони зареєстрували шлюб, раніше зареєструвати шлюб вони не могли, оскільки ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 . Тому вона як дружина померлого ОСОБА_4 має право на Ѕ частину спірної квартири в порядку спадкування за законом. Документів, що підтверджують домовленість між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач за зустрічним позовом не має. Просила визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі. У своїх заявах до суду ОСОБА_3 та її представник справу просили розглянути за їх відсутності.

Відповідач за первісним та зустрічним позовами ОСОБА_2 у ході судового розгляду зазначила, що в 2007 році вона з матір`ю, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , переїхала до м. Києва, батько, ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав переїхати до них пізніше, проте, не переїхав, і з того часу батьки разом не проживали. Щодо продажу квартири на ж/ м Тополя-1 у м. Дніпрі та придбанні спірної квартири АДРЕСА_1 їй нічого невідомо, оскільки на момент купівлі-продажу квартир їй було 14 років, тому вона про це дізналася згодом. Проти задоволення позовних вимог за первісним позовом не заперечувала, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом просила відмовити у повному обсязі. Надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності.

Третя особа за первісним та зустрічним позовом приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, у своїй заяві від 30 січня 2020 року, яка надійшла до суду 03 лютого 2020 року просила справу розглядати за її відсутності.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 травня 1994 року (т. 1 а.с. 30).

Від вказаного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 162).

03 липня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1545, ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 191).

01 квітня 2010 року ОСОБА_4 , за згодою дружини, ОСОБА_1 , за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 2322, продав належну йому квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 192-192 оберт).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 2331, ОСОБА_4 , за згодою дружини ОСОБА_1 , було придбано квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 32-33, 33 оберт).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було розірвано (т. 1 а.с. 35).

29 квітня 2010 року ОСОБА_4 надав згоду, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Баніною В.М., на купівлю своєю дружиною, ОСОБА_1 , квартири АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 194).

27 грудня 2014 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 141).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 143).

Після його смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 .

06 травня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 138).

14 вересня 2019 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направила до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка надійшла до нотаріуса 16 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 160, 163).

Також у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_5 судові повідомив, що померлий ОСОБА_4 є його братом. До одруження із ОСОБА_1 його брат проживав у сел. Карнаухівка, по закінченню навчання працював у КБ «Південне» та жив у гуртожитку. Потім ОСОБА_4 працював у банку, а після звільнення отримав значну грошову суму від банку, і за ці кошти придбав квартиру на ж/м Тополя. У 2010 році ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ОСОБА_1 разом не проживали. Відносини подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_1 зіпсувалися ще до від`їзду ОСОБА_1 до м. Києва. Після продажу квартири на ж/ м Тополя-1 у м. Дніпрі було придбано дві квартири: двокімнатну на вул. Титова у м. Дніпрі - для відповідача, ОСОБА_2 , і однокімнатну - для брата. Між ними існувала домовленість, що офіційно розривати шлюб вони не будуть, поки ОСОБА_1 не отримає квартиру у м. Києві. Також між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 була домовленість, що двокімнатна квартира залишиться доньці, ОСОБА_2 , квартира у м. Києві - ОСОБА_1 , однокімнатна на вул. Чеботарьова - ОСОБА_4 . Спірну квартиру померлий ОСОБА_4 вважав своєю особистою власністю. Стосунки у померлого ОСОБА_4 з його другою дружиною, ОСОБА_3 , були дуже гарними, вони проживали разом до його смерті. Сам свідок не був присутнім у 1997 році при укладенні договору купівлі-продажу квартири на ж/м Тополя у м. Дніпрі, так само як і при її продажу. Також він особисто не був присутнім при обговоренні між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 питань, пов`язаних з квартирами.

Свідок ОСОБА_6 зазначила, що вона є сусідкою ОСОБА_3 , була знайома з померлим ОСОБА_4 , який проживав у квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року. Ані ОСОБА_1 , ані відповідача ОСОБА_2 , у квартирі вона ніколи не бачила. ОСОБА_3 почала проживати у спірній квартирі з 2014 року. Із розмов з померлим ОСОБА_4 їй відомо, що квартиру АДРЕСА_1 він придбав для себе. Особисто вона не була присутньою при купівлі спірної квартири та домовленості між померлим ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , про обставини їй відомо зі слів померлого ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_7 судові повідомив, що він є сусідом ОСОБА_3 і проживає у квартирі № 30 у тому ж будинку. ОСОБА_4 почав проживати у будинку у 2010 році. Спочатку він жив один, а з 2013 року проживали разом із ОСОБА_3 . Позивача за первісним позовом він ніколи не бачив. Про обставини купівлі спірної квартиру йому не відомо.

Щодо клопотання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частини квартири, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тобто, після розірвання шлюбу строк позовної давності встановлюється у три роки, проте, відлік починається не від дати розірвання шлюбу, а від дня, коли право одного із співвласників було порушено.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Вказаний висновок викладений в постанові ВС від 28 грудня 2020 року по справі № 345/2962/14.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що порушення права одного із співвласників, у даному випадку ОСОБА_1 , у праві спільної сумісної власності, зокрема квартири АДРЕСА_1 , було порушено у 2019 році, а саме: коли із заявами про прийняття спадщини у вигляді спірної квартири, яка увійшла до спадкової маси, титульним власником якої був ОСОБА_4 , після його смерті звернулися спадкоємці - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 строк позовної давності не пропущено.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи спірна квартиру АДРЕСА_1 було придбано за кошти отримані від продажу іншої квартири, яку було придбано подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_1 у 1997 році на підставі договору купівлі-продажу, та яка в силу положень ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання подружжям майна, була їх спільною сумісною власністю.

Тобто, спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду, доведені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 , суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Ч. 2 ст. 69 СК України передбачено, що договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має посвідчуватися нотаріально.

Відповідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Доказів того, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кошти, які були його особистою власністю, судові надано не було, так само як не було надано доказів того, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , було досягнуто згоди про поділ майна та відсутність претензій майнового характеру один до одного.

Пояснення ОСОБА_3 та показання свідків, які ґрунтуються лише на усній інформації, начебто, наданій їм ОСОБА_4 , не можуть бути враховані судом як докази дійсного існування будь-яких домовленостей між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Таким чином, твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про те, що між позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , було досягнуто угоди, не знайшло свого підтвердження, а твердження, що зазначена спірна квартира є такою, що належить до особистої приватної власності її померлого чоловіка ОСОБА_4 , спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема договорами купівлі-продажу квартир від 03 липня 1997 року та від 01 квітня 2010 року, копії яких долучено до матеріалів справи.

При цьому визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та не відповідає способу захисту прав позивача за зустрічним позовом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 і 3 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України під цивільною процесуальною дієздатністю розуміють здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Враховуючи, що ОСОБА_4 , якому на праві власності належав спірний об`єкт нерухомого майна, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його смертю було втрачено право на пред`явлення та вирішення вимог про визнання його особистою приватною власністю спірної квартири, цивільна процесуальна правоздатність та дієздатність особи у зв`язку із її смертю втрачається.

За життя ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , із позовними вимогами про визнання квартири АДРЕСА_1 своєю особистою приватною власністю до суду не звертався.

У даному випадку суд позбавлений можливості вирішити права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

За таких обставин, позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 в частині визначення спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_4 , задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд зазначає про таке.

Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як вбачається з копії нотаріальної справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , її матеріали не містять письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка би була видана ОСОБА_3 , а за таких обставин, вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на теперішній час є передчасними, тому у їх задоволенні ОСОБА_3 слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Таким чином позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_3 , не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у нотаріуса, із заявою про прийняття спадщини до якого вона звернулася.

За таких обставин, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити у повному обсязі.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем за первісним позовом були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 700 гривень, що підтверджується додатковою угодою № 1 від 23 вересня 2019 року до договору про надання правової допомоги № 01/05-09/18 від 05 вересня 2018 року, актом приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору про надання правової допомоги № 01/05-09/18 від 03 жовтня 2019 року та меморіальним ордером № @2PL525348 від 25 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 21, 22, 25).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у загальному розмірі 4 831 гривні 97 коп. (т. 1 а.с. 1, 62).

З урахуванням того, що позовні вимоги за первісним позовом задоволено, то із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати у загальному розмірі 16 531 гривні 97 коп. (11 700 гривень + 4 831 гривня 97 коп. = 16 531 гривня 97 коп.) по 8 265 гривень 99 коп., які складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 415 гривень 99 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 850 гривень, та 8 265 гривень 98 коп., які складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 415 гривень 98 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 850 гривень.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

З урахуванням того, що позивачеві за зустрічним позовом у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у справі слід віднести за її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 61, ст. 63, ч. 1 ст. 65, ст.ст. 69, 70, ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України, ч.ч. 1, 2 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) судові витрати, яка складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 415 (дві тисячі чотириста п`ятнадцять) гривень 99 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 850 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень, а всього 8 265 (вісім тисяч двісті шістдесят п`ять) гривень 99 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) судові витрати, яка складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 415 (дві тисячі чотириста п`ятнадцять) гривень 98 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 850 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень, а всього 8 265 (вісім тисяч двісті шістдесят п`ять) гривень 98 коп.

ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ), третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна (місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_9 ) про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом відмовити.

Судові витрати у справі, понесені ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), віднести за рахунок ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: