Дата документу 18.08.2021 Справа № 314/4744/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/4744/15 Головуючий у 1-й інстанції: Галянчук Н.М.
Провадження №22-ц/807/2232/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачемОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ZPС0АЕ04153062. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 7878.68 доларів США на термін до 15 жовтня 2010 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

Банком виконані зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим, станом на 30 вересня 2015 року має заборгованість за кредитним договором - 29219.22 доларів США, з яких: 5473.20 доларів США - заборгованість за кредитом; 868.63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 231.25 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 21243.68 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи, відповідно до Договору - 11, 62 доларів США - штраф (фіксована частина); 1390.84 доларів США - штраф (процентна складова).

Із урахуванням зазначеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 29219.22 доларів США, що за курсом 21,52 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30 вересня 2015 року складає 628797.51 грн за кредитним договором №ZPС0АЕ04153062 від 17 жовтня 2007 року, а також судові витрати.

Заочним рішеннямВільнянського районного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZPC0AE04153062 від 17 жовтня 2007 року станом на 30 вересня 2015 року у сумі 29207, 60 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 5473,20 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 868,63 доларів США; заборгованості за комісією - 231, 25 доларів США; пені - 21243,68 доларів США, а також штрафу (процентної складової) - 1390,84 доларів США.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 28 січня 2016 року у цивільній справі №314/4744/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу,в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при постановленні рішення судом першої інстанції не було враховано, що пеня і штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те ж саме порушення порушує положення щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності. Судом не було враховано причин неявки відповідача та постановлено оскаржуване судове рішення, проте з матеріалів справи вбачається, що відповідача не було належним чином повідомлено про судові засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомлення з відміткою «За закінченям терміну зберігання», тому ОСОБА_1 був позбавлений права подати заяву про застусування строку позовної давності до даних позовних вимог. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки останній щомісячний платіж ним було здійснено 23.09.2008 року, кредит виданий строком до 15.10.2010 року, а банк звернувся до суду з позовом в жовтня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, передбаченому ст. 257 ЦК України.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

АТ КБ « Приватбанк» Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи розпискою про вручення судової повістки (а.с. 87-а ) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності АТ КБ « ПриватБанк».

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача в обумовленому позивачем розмірі. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що подвійна відповідальність боржника, а саме: стягнення фіксованого штрафу та штрафу, нарахованого у відсотку від суми заборгованості, є нікчемною і не може застосовуватися до боржника, у зв`язку з чим відмовив у стягненні заборгованості за фіксованим штрафом урозмірі 11.62 доларів США.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може погодитись , виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 17 жовтня 2007 було укладено кредитний договір №ZPС0АЕ04153062, згідно якого він отримав кредит у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 7878.68 доларів США на термін з 17 жовтня 2007 до 15 жовтня 2010 року включно, на настпні цілі : 5996.02 доларів США - на купівлю автомобіля (споживчі цілі); а також у розмірі 6.77 доларів США для сплати за реєстрацію Предмета застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування до п. 1.2;на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № ZPС0АЕ04153062, від 17 жовтня 2007 року; договором особистого страхування № ZPС0LK04153062 від 17 жовтня 2007 року на строк до 16 жовтня 2008 року у суму 424.00 долари США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 179.88 доларів США, та у розмірі 1272.01 долари США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.2.1.3., 2.2.7 даного Договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0.14% від суми виданого кредитьу на придбання автомобіля,відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно з п. 3.10 дного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу , згідно п. 6.2. даного Договору. (а.с.7-9).

Відповідно до п. 7.1 договору періодом сплати вважати період з 17 по 21 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором ( за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти ( щомісячний платіж) у сумі 229.21 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди.

З розрахунку заборгованості наданого банком вбачається, що станом на 30 вересня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить- 29219.22 доларів США, з яких: 5473.20 доларів США - заборгованість за кредитом; 868.63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 231.25 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 21243.68 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи, відповідно до Договору - 11, 62 доларів США - штраф (фіксована частина); 1390.84 доларів США - штраф (процентна складова)(а.с. 4-5).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору від 17 жовтня 2007 року №ZPС0АЕ04153062, кінцевий термін повернення кредиту - 15 жовтня 2010 року включно.

У пункті 2.3.3. кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості.

З розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що станом на 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в розмірі - 29219.22 доларів США, з яких: 5473.20 доларів США - заборгованість за кредитом; 868.63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 231.25 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 21243.68 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи, відповідно до Договору - 11, 62 доларів США - штраф (фіксована частина); 1390.84 доларів США - штраф (процентна складова).

Установивши факт неналежного виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового повернення відповідачем кредитної заборгованості у розмірі, обумовленому у позові та стягнув з ОСОБА_1 заборгованість в загальному розмірі 29207.60 доларів США.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що у даній справі Вільнянським районним судом Запорізької області від 28 січня 2016 року було ухвалено заочне судове рішення.

Ухвалюючи зазначене рішення судом було порушено порядок повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи. В матеріалах справи є поштовий конверт, адресований ОСОБА_1 з поверненням повістки із зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 26).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі 752/11896/17- ц дійшла висновку щодо неможливості визнання належним способом повідомлення сторони про розгляд справи повернення повістки із зазначенням причини "за закінченням терміну зберігання".

Тобто, ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції 28 січня 2016 року.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 28 січня 2016 року у цивільній справі №314/4744/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишено без задоволення.

При цьому в заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 прохав застосувати позовну давність до позовних вимог. (а.с.40).

Отже, суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про дату, час і місце розгляду справи, порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, в тому й числі, позбавив відповідача його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

З апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 також прохає про застосування позовної давності. ( а.с. 76).

Нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторонни у спорі, зробленої до ухвалення судом рішення.

Той факт, що відповідач, який не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про дату час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася в суді першої інстанції.

Вказане підтверджується висновками, викладеними в Постанові Великої Палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року по справі №200/11343/14-ц.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 відбувається з урахуванням клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ст. 257 ЦКУкраїни загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 4.5 договору сторони встановили термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, виплати неустойки, пені, штрафів тривалістю 5 років ( а.с.8 зворот).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу в межах строку кредитування згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченного платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається з кредитного договору № ZPС0АЕ04153062 від 17 жовтня 2007 року, укладеного між сторонами, ПАТ КБ « ПриватБанк» надає ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 7878.68 доларів США строком до 15 жовтня 2010 року. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, погашення заборгованості за цим договором здійснюється з «17» по «21» число кожного місяця щомісячними платежами в розмірі 229.21доларів США від суми заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. (а.с. 9 зворот).

З урахуванням, що ОСОБА_1 отримав кредит 17 жовтня 2007 року, його повернення визначено щомісячними платежами в розмірі 229.21 доларів США, а з розрахунку заборгованості долученого до позовної заяви вбачається, що Банк ставить вимогу про стягнення заборгованості за період з 17 жовтня 2007 року по 30 вересня 2015 року, однак, враховуючи, що останній платіж ОСОБА_1 сплачено 23.09.2008 року ( а.с.4- 5), до суду Банк звернувся 11 жовтня 2015 року, тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками за користування кредитом та винагородою в межах п`ятирічного строку позовної давності, і вираховується виходячи з пункту 7.1 умов кредитного договору суми щомісячного платежу в розмірі 229.21 долари США, ( 229.21 х 1 місяць), що і підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Що стосується позовних вимог про стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Умовами спірного договору, а саме п. 4.1. передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 7.4 договору за кожний день прострочки. Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком за період з 19.11 2007 року по 30.09.2015 року у ОСОБА_1 існує заборгованість за пенею в розмірі 21243.68 доларів США, за комісією у розмірі 231.25 доларів США.

Враховуючи, що сторони у п. 4.5 договору встановили термін позовної давності, в тому й числі по пені, комісії тривалістю 5 років, Банк надав позичальнику кошти на строк з 17.10.2007 року по 15.10.2010 рік, а звернувся до суду з позовом 11 жовтня 2015 року та просив стягнути пеню, комісію за період з 19.11.2007 року по 30.09.2015 року, тому в межах п`ятирічного строку позовної давності з моменту звернення Банку до суду підлягала б стягненню пеня та комісія за період з 11 жовтня 2010 року по 15 жовтня 2010 року ( закінчення строку дії кредитування).

Оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, Банк проситв стягнути пеню за період з 17.10.2007 року по 30.09. 2010 рік у розмірі 21243.68 доларів США, комісію за період 17.10.2007 року по 30.09.2010 рік у розмірі 231.25 доларів США, тому колегія суддів приходить до висновку про відмові у задоволенні позову про стягнення пені та комісії з вищезазначенх підстав.

Що стосується позовних вимог про стягнення штрафу, то згідно з п. 4.3 Договору, при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв`язку з чим Банк буде вимушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року.

У зв`язку з цим з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає стягненню штраф у розмірі 11.62 доларів США ( фіксована частина), 1390.84 доларів США (процентна складова).

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. При цьому умовами кредитного договору було передбачено його виконання саме у валюті кредиту - доларах США.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

З урахуванням підстав позову та викладених вище мотивів, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №ZРСОАЕ 04153062 від 17 жовиня 2007 року в розмірі 229.21 долар США.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги частково є виправданими.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на строни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, за звернення з позовом до суду першої інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 9431.96 грн, що підтверджується платіжним дорученням № ВОJ 65ВОWBY від 05.10.2015 року ( а.с. 1).

За звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року, ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 14148 грн, що підтверджується платіжною квитанцією № П545/10145927/1 від 30 квітня 2021 року ( а.с. 71).

З огляду на ту обставину, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за звернення з позовом до суду першої інстанції в розмірі 73.99 грн. ( 229.21 долар США, що еквівалентно 4932.60 грн х 9431.96: 628797.51).

ОСОБА_1 за звернення з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 14148 грн, та враховуючи часткове задоволення позову та апеляційної скарги з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь підлягає стягненню 14037.02 грн ( 4932.60х 14148 : 628797.51 = 110.98)( 14148-110.98=14037.02)

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути різницю у сумах судових витрат, що підлягають стягненню з сторін у розмірі 13963.03 грн ( 14037.02-73.99).

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZPС0АЕ04153062 від 17 жовтня 2007 року у розмірі 229.21 доларів США.

В іншій частині позову Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13963.03 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 25 серпня 2021 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.