Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2021 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі

головуючого судді Овчиннікової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Метьолкіної Н.В.,

розглянувши справу № 221/4884/21 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та встановлення факту родинних відносин, заінтересована особа Волноваський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків),

встановив:

Заявник, ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та встановлення факту родинних відносин, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України, у м.Донецьку Донецької області, померла її мати, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , через церебральний атеросклероз з гіпертензією. Лікарське свідоцтво про смерть було видане медичним закладом, що розташований на тимчасово окупованій території України, не відповідає вимогам законодавства України, тому зареєструвати на його підставі смерть особи в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримати свідоцтво про смерть українського зразку не можливо,факт смерті підлягає встановленню в судовому порядку, з заявою мають право звертатися лише родичі.

Підтвердити родинний зв`язок, що надавало б їй право на звернення до суду з заявою про встановлення факту смерті матері на тимчасово окупованій території, вона не має можливості через відсутність доказів родинного зв`язку між ними, оскільки у свідоцтві про її народження оформленому російською мовою, її прізвище записане російською мовою « ОСОБА_3 », у свідоцтві про реєстрацію шлюбу її прізвище зазначено українською мовою « ОСОБА_3 », а за паспортом прізвище матері ОСОБА_4 , тому просила встановити в судовому порядку факт родинного зв`язку між нею та померлою ОСОБА_2 та встановити факт смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України, у м.Донецьку Донецької області.

Заявник у судове засідання не з`явилася, у заяві зазначила про розгляд справи без її присутності.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як зазначає заявник, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла 15.06.2021 року через церебральний атеросклероз з гіпертензією, лікарське свідоцтво про її смерть було видане КУ "Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Донецька", довідку про причину смерті надано у якості доказу вимог про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. ( а.с.14)

Згідно свідоцтва про смерть, виданого органом реєстрації актів на тимчасово окупованій території України, що оформлене російською мовою, яке суд враховує у якості доказу у сукупності з іншими доказами, мовою оригіналу зазначено: « ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Донецку. ( а.с.15)

Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України за № 52/5 від 18.10.2000 року, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 N 545, зареєстованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N 1150/13024.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою або на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті (будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом), є недійсним і не створює правових наслідків, тобто, надані заявником документи не є допустимими доказами в розумінні ст.78 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями в Донецькій та Луганській областях», Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Відповідно до вимог ст.17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Тобто, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров`я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.

Таким чином, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Донецьку Донецької області померла ОСОБА_2 , лікарське свідоцтво про смерть, видане медичним закладом, що знаходиться на тимчасово окупованій території, є недійсним та, у відповідності зі ст..9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не створює правових наслідків, тобто, для проведення державної реєстрації смерті існують об`єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви в частині встановлення факту смерті особи, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту.

З приводу вимог щодо встановлення факту родинного зв`язку з померлою ОСОБА_2 суд зазначає таке.

Відповідно паспорту, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ( а.с.3-8)

Зі свідоцтва про народження від 13.02.1970 року, виданого Калінінським бюро Загс м.Донецька та оформленого російською мовою, встановлено, що « ОСОБА_6 » народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , її матір`ю записано мовою оригіналу « ОСОБА_5 ».

Згідно виданого повторно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 12.07.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ворошиловського району м.Донецька, 28.11.1992 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище ОСОБА_9 . ( а.с.11)

З копії паспорту НОМЕР_2 , виданого 18.01.2001 року Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено, що на другому аркуші паспорту, заповненому російською мовою, прізвище власника записане " ОСОБА_3 ". (а.с.12-13)

Тобто, російською мовою дошлюбне прізвище заявника та прізвище померлої ОСОБА_2 мають однакове написання.

Дослідивши зібрані по справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що розбіжності у написанні дошлюбного прізвища заявника у свідоцтві про шлюб та у паспорті її померлої матері виникли через їх різний переклад різними особами під час їх оформлення, тому суд прийшов до висновку, що заявник є донькою померлої ОСОБА_2 , відповідно, вимоги про встановлення факту родинних відносин також підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 263-265, 273, 293, 315, 317, 319 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та встановлення факту родинних відносин, заінтересована особа Волноваський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження м.Авгузберг Улльського району Вітебської області, що настала ІНФОРМАЦІЯ_6 в м.Донецьку Донецької області внаслідок церебрального атеросклерозу з гіпертензією.

Встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , як доньки та матері.

Рішення про встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя О.С.Овчиннікова