КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В. в м. Київ 26 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16310,85 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав заяву б/н від 09 листопада 2017 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується його підписом, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банку про їх затвердження.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів, що узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов?язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. В свою чергу, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 14 липня 2019 року має заборгованість 16310,85 грн., з яких 9377,75 грн. заборгованість за тілом кредиту, 5197,20 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 483,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 нарахована пеня на прострочене зобов`язання; 0,00 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи 500 грн. фіксована частина та 752,90 грн. процентна складова.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020року в позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалення судом рішення за недоведеністю обставин, що мають значення, та невідповідності висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на ст. 634, 208, 207, 633, 642 ЦК України, вказував, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 09 листопада 2017 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання картки, яка заповнена відповідачем особисто, а також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору про надання банківських послуг.

Наголошував, що відповідач після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування кредитним рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених сторонами умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Вказував, що кредитний договір повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 208, ч. 1 ст. 207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину. Спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до ч. 2 ст. 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг.

Вказував, що до суду було надано первинний документ - виписку про рух коштів по картковому рахунку позичальника, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, він неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, купував різні товари, здійснював перерахування на інші рахунки, поповнював рахунок в терміналі самообслуговування, а отже отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій без картки є неможливим.

Також по інформації з виписки вбачається, що відповідач скористався послугою «Миттєва розстрочка», після чого систематично користувався наданими за вказаним банківським сервісом кредитними коштами, вносив платежі на погашення кредиту, дій щодо відкликання прийняття пропозиції банку не вчинив, що свідчить про його волевиявлення на виконання Умов та правил надання банківських послуг в частині використання сервісу «Миттєва розстрочка», як і передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг, до яких відповідач приєднався під час укладення договору від 09 листопада 2017 року. Оскільки сервіс «Миттєва розстрочка» не є окремим кредитним договором, а тільки додатковою послугою для власників кредитних карт, підписання окремого кредитного договору не вимагається.

Вважав, що є доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, однак суд першої інстанції всупереч норм матеріального та процесуального права без належних на те підстав звільнив відповідача від обов`язку щодо сплати заборгованості за кредитним договором. Відповідач не звертався до банку для розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами та прийняв їх до виконання, тривалий час користуючись кредитними коштами та частково погашаючи заборгованість.

Зазначав, що судом не перевірено розрахунок заборгованості, виписку по рахунку та доводи банку про користування позичальником кредитними коштами і часткове погашення заборгованості, в тому числі відсотки, пеню і комісії, а отже визнання своїх зобов`язань за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16-ц, згідно якого суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, що може свідчити про визнання договірних правовідносин, та в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18 про необхідність дослідження виписки по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та перевірки зазначеної в ній інформації.

Вважав, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду як законне, обґрунтоване та прийняте у відповідності з нормами діючого законодавства, залишити без змін. Посилався на те, що він дійсно 09 листопада 2017 року підписав заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач долучив до позову письмові Умови та Правила надання банківських послуг, де визначено, за яких умов та за якими правилами банк відкриває позичальнику банківську картку чи надає інші банківські послуги, а також копію Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки. Після дослідження доказів по справі суд дійшов цілком законного висновку, що надані банком витяги з Тарифів та Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору.

Вказував, що під час підписання анкети-заяви в банку ні з якими Умовами та правилами його не ознайомлювали, не надали інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору.

Наводив правові висновки Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15 щодо письмової форми правочину, від 28 листопада 2018 року в справі № 362/4079/16-ц про те, що банки повинні надавати судам підписані позичальником докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Наголошував, що позивачем не надано суду доказів, що він ознайомлений з умовами договору про використання ЕПЗ, з тарифами на обслуговування ЕПЗ та правилами користування ЕПЗ.

Стверджував, що позивачем не надано доказів належного виконання первісним кредитором умов кредитного договору в частині видачі йому кредиту готівковими коштами, і не надано жодного первинного документа на підтвердження проведення необхідного обліку щодо видачі йому грошових коштів. Не надано належних і допустимих доказів стосовно вірності наданого розрахунку заборгованості, тіла кредиту та простроченого тіла кредиту.

Вказував, що фактично сума заборгованості та як наслідок, значні нарахування пені та процентів по його картковому рахунку відбулись внаслідок нарахувань банком платежів «Миттєва розстрочка», яким він нібито скористався, однак зазначає, що не користувався таким сервісом, ніякої згоди на кількість та розмір платежів не надавав та не надавав згоду на встановлення овердрафту для погашення регулярних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що на а. с. 9 міститься заява ОСОБА_1 від 09 листопада 2017 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 засвідчив, що згідно ст. 634 ЦК України в повному обсязі приєднується до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua, і які разом з пам`яткою клієнта і тарифами складають договір банківського обслуговування, екземпляр якого він отримав шляхом самостійного роздруковування. Погоджується зі збільшеним строком позовної давності, вказаним в Умовах і Правилах і з тим, що зміни до Умов і Правил вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє його про зміни шляхом використання визначених Умовами і Правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами банку після дати публікації на сайті банку змінених Умов і правил є підтвердженням його згоди і повного та безумовного прийняття зміненої редакції Умов і Правил. Зі змінами Умов і правил надання банківських послуг зобов`язується знайомитися самостійно на офіційному сайті банку www.privatbank.ua.

На а. с. 10 наявна копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

На а. с. 28 - 29 міститься копія паспорту ОСОБА_1 .

На а. с. 109 - 110 міститься виписка з рахунку за договором б/н за період з 09 листопада 2017 року по 03 квітня 2020 року, клієнт ОСОБА_1 .

На а. с. 8 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 09 листопада 2017 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 14 липня 2019 року. Згідно підсумку до розрахунку, заборгованість за тілом кредиту - 9377,75 грн., за простроченим тілом кредиту 5197,20 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 483грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 0,00 грн., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 0,00 грн., заборгованість по судовим штрафам 1252 грн., разом 16310,85 грн.

На а. с. 11 - 27 знаходиться копія Умов та Правил надання банківських послуг.

На а. с. 111 знаходиться копія наказу-шаблону № 906 від 06 березня 2010 року про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг.

На а. с. 113 знаходиться довідка ПриватБанку, згідно якої ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 09 листопада 2017 року отримав картку № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня вересня 2021 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд враховує, що оригінал рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року, підписаний судом, виготовлено у частково нечитаємому вигляді (а. с. 131 - 135), однак направлена позивачу і завірена судом копія цього рішення, наявна в матеріалах справи, виготовлена в належній якості (а. с. 149 - 153).

Крім того, відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Апеляційний суд приймає до уваги, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року у справі № 757/53691/19-ц опубліковано в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/92780648 і є ідентичним за змістом із наявною в матеріалах справи завіреною копією цього рішення.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638, 642 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в позові в частині стягнення заборгованості за відсотками та штрафами, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, за таких обставин та без належних підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказував на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.

Із матеріалів справи вбачається, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09 листопада 2017 року відсутні умови договору про сплату процентів і розмір процентної ставки, а також щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Також суд першої інстанції встановив, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 листопада 2017 року шляхом підписання анкети-заяви.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, активація картки, користування кредитними коштами свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Конституційний Суд України у рішенні у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційним судом не приймаються посилання апеляційної скарги на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16 щодо вчинення стороною правочину дій на його виконання як доказу схвалення правочину.

За таких обставин не спростовані доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції про необґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача відсотків та штрафів.

Судом першої інстанції встановлено, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених ст. ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив, відтак відсутні підстави для їх стягнення.

Апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, і кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Разом із тим суд першої інстанції помилково встановив, що вимоги про стягнення тіла кредиту позивачем не заявлялись, що суперечить змісту позовної заяви та позовних вимог, з яких чітко вбачається, що позивач просив стягнути в межах загальної заборгованості 16310,85 грн. її складову у вигляді заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9377,75 грн. та заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 5197,20 грн.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим посилання апеляційної скарги на правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), згідно яких виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанціїу сукупності з іншими доказами; апеляційному суду необхідно дослідити виписку по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та перевірити, чи було встановлено відповідачу кредитний ліміт, якщо було встановлено, то в якому розмірі, чи отримував він кредитну картку та строк її дії, чи користувався останній кредитними коштами (чи отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купував товари та чи перерахував кошти на інші рахунки), якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи даний позов, не в повній мірі визначився з обсягом позовних вимог, характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, неповно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку всупереч ст. 76-78, 81, 89, 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Таким чином наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати фактичне отримання кредитних коштів і заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом, а доводи відзиву на апеляційну скаргу, що банком не надано жодного первинного документа на підтвердження видачі позичальнику грошових коштів, є необґрунтованими і спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

З наданої позивачем виписки вбачається рух коштів на балансі карткового рахунку ОСОБА_1 , а саме що відповідачу встановлено кредитний ліміт, він користувався коштами, отримував готівку в банкоматі, здійснював розрахунки, придбавав товари, частково сплачував заборгованість за договором.

Апеляційний суд не приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що він не користувався сервісом «Миттєва розстрочка», оскільки зазначені обставини підтверджуються даними, відображеними у виписці по рахунку, і не спростовані будь-якими належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд також враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, дії банку щодо виконання договору не оскаржені, власного розрахунку заборгованості не надано, клопотань про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості та тілом кредиту і її розміру.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідачем ОСОБА_1 не оскаржувалося рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині, а саме висновки суду про право позичальника на стягнення тіла кредиту як фактично отриманої суми кредитних коштів, таким чином, обставини укладення кредитного договору і фактичного отримання кредитних коштів ним не спростовані.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Оцінюючи підставність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд виходить із того, що 09 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку.

Апеляційний суд враховує, що відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору не оскаржував.

Виходячи із наведеного, оскільки заборгованість за тілом кредиту позичальником повернута не була, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 14 липня 2019 року складає 14574,95грн., даний розмір заборгованості відповідачем не спростований, власного розрахунку ним не надано.

Оцінюючи доводи відзиву на позовну заяву, наданого до суду першої інстанції, що кредитна картка ОСОБА_1 була заблокована у 2018 році, апеляційний суд враховує, що відповідачем на підтвердження даних обставин не надано будь-яких доказів, та відхиляє зазначені доводи як необґрунтовані.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту 14574,95 грн.

При подачі позовної заяви позивачем понесено судові витрати у вигляді судового збору 1921 грн., за подання апеляційної скарги - 2881,50 грн., всього 4802,50 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволення позову і апеляційної скарги в розмірі 4291 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020року скасувати і прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) заборгованість за тілом кредиту в розмірі 14574,95 грн. та судові витрати в розмірі 4291 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.