Справа №303/4806/20
ряд. стат. звіту - 29
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Куцкір Ю.Ю.

з участю секретаря судових засідань Славич М.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.

Позов мотивований тим, що будинок АДРЕСА_1 належав матері позивача ОСОБА_6 . Батьки позивача перебували у зареєстрованому шлюбі. Зазначений будинок був придбаний під час шлюбу. В 1977 року помер батько позивача, після смерті якого відкрилася спадщина. На момент смерті батька, його діти були малолітніми і проживали в спадковому майні, тобто Ѕ частина належного батькові майна розподіляється між трьома дітьми та дружиною. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача ОСОБА_6 померла, заповіту не складала. 22.06.2020 року позивач ОСОБА_1 із Інформаційної довідки дізналася, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2013 року, власником спірного будинку є ОСОБА_5 .. Позивач вважає, що даний договір є сумнівним, оскільки за час життя її матір не говорила їй про відчуження будинку, а також вона згоду таку не надавала, як співвласник. 23.10.2020 року позивач ОСОБА_1 подала позовну заяву із уточненими позовними вимогами, зокрема просить суд визнати недійсним договір (змішаного цивільно-правового договору з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку з елементами договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном) серія та номер 1337, виданий 10.04.1913 року та застосувати наслідки недійсності правочину.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позов із уточненими позовними вимогами та просили суд його задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім цього, ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Із будинкової книги на буд. АДРЕСА_1 слідує, що за даною адресою зареєстровані: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 (а.с. 10, 11).

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 05.06.2020 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Із Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 03.11.1990 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_14 і ОСОБА_1 було зареєстровано в Мукачівському МВ ЗАГС 03.11.1990 року, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с. 13).

Згідно Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 24.09.1957 року шлюб між ОСОБА_16 і ОСОБА_6 був зареєстрований в Мукачівському бюро ЗАГС 24.09.1957 року, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с.14).

Із Свідоцтв про народження серій НОМЕР_5 від 04.04.1962 року та НОМЕР_6 від 04.04.1962 року вбачається, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_16 і ОСОБА_6 (а.с. 15, 16).

Із Актуальної інформації про державну реєстрацію іншого речового права від 10.04.2013 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №213433027 від 22.06.2020 року слідує, що за ОСОБА_6 , 10.12.2012 року було зареєстровано право приватної власності на буд. АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_5 , 10.04.2013 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1343 виданий 10.04.2013 року (а.с. 19, 20).

10.04.2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 був укладений договір (змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном). Згідно даного договору, ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 75-81).

Із свідоцтва про смерть НОМЕР_7 від 26.08.2011 року ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 95-99).

Відповідно до Витягу про Державну реєстрацію прав №36641875 від 10.12.2012 року буд. АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.1959 року, на праві приватної власності належить ОСОБА_6 (а.с. 105-108).

Дані правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України.

Положеннями ст.16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно з вимогами ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу вимог ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В порядку ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Приписами ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п.п.2, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_1 посилається на те, що після смерті батька відкрилася спадщина, тобто на Ѕ частки майна, яку успадкували не тільки їх мати, але і діти померлого, а тому їх мати не мала права укласти спірний договір. Однак, дане твердження позивача та його представника є помилковим, безпідставним, не базується на нормах закону, оскільки, як вбачається із наданих суду доказів, право власності у розмірі 1/1 частки на спірний будинок було зареєстровано лише за дружиною померлого, а отже остання мала право, без будь-яких обмежень, самостійно розпоряджатися належним їй майном.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 , як у поданому позові так і в позові з уточненими позовними вимогами просить суд визнати недійсним договір виданий 10.04.1913 року, але в той же час, Договір (змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном) між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений 10.04.2013 року.

Також в судовому засіданні було встановлено, що батьком позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_16 , а згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_7 помер ОСОБА_16 , що у свою чергу позбавляє суд встановити родинні відносини між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_16, тобто як батька і дочки.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не довели суду належними та допустимими доказами ті обставини, які вони обґрунтовують заявлені вимоги, а тому у задоволенні уточнених позовних вимог слід відмовити саме через недоведеність та безпідставність.

Керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 334, 626, 627, 638, 655, 657 ЦК України та ст.ст. 81, 206, 274, 258-259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову із уточненими позовними вимогами позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним договору (змішаного цивільно-правового договору з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку з елементами договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном) серія та номер 1337, виданий 10.04.1913 року та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , місце проживання АДРЕСА_3 .

Третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 29.07.2021 року.

Головуючий Ю.Ю. Куцкір