Дата документу 03.08.2021 Справа № 333/2848/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2848/20 Головуючий у 1 інстанції: Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/2582/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання частки померлої у праві спільної сумісної власності на будинок та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання садового будинку особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання частки померлої особи у праві спільної сумісної власності на будинок та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 , як член обслуговуючого кооперативу садівничого товариства «Спутник» отримала у користування земельні ділянки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . Впродовж 2009 2010 р.р. ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 на зазначених земельних ділянках за спільні кошти та власними силами побудували будинок. Право власності на цей будинок 05.02.2019 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 вважає, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю його померлої матері та ОСОБА_2 , оскільки його було збудовано та зареєстровано під час їх шлюбу. Таким чином, до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , окрім всього іншого належного їй майна, входить і 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги після смерті ОСОБА_4 звернувся до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак державний нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії, пославшись на те, що ОСОБА_1 не надано правовстановлюючі документи на будинок. Отже позивач позбавлений можливості отримати належне йому спадкове майно частку будинку АДРЕСА_1 у позасудовому порядку, що, на його думку, порушує його права як спадкоємця. У зв`язку з чим ОСОБА_1 просив суд визнати, що частка спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину, а також визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частку цього будинку.

10.09.2020 до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання садового будинку АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 з тих підстав, що будинок було придбано до реєстрації шлюбу за власні кошти.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року первісний позов задоволено частково.

Визнано, що Ѕ частка садового будинку АДРЕСА_1 , є часткою спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у справі спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку садового будинку АДРЕСА_1 , у порядку спадкування після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання садового будинку особистою приватною власністю відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок був придбаний спадкодавцем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на яке є рівним, тому до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 увійшла належна їй 1/2 частка квартири.

ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірного будинку за власні кошти, тому суд відмовив йому у визанні цього будинку його особистою власністю.

ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері, однак нотаріусом було відмовлено у видачі йому свідоцтва про права на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому наявні підстави визнати за ним право власності на 1/6 частку спірного будинку, оскільки син спадкодавця ОСОБА_3 також прийняв спадщину.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції дана неналежна оцінка зібраним у справі доказам, якими доведені його доводи про придбання спірного будинку до укладення шлюбу з матір`ю позивача за його власні кошти.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги неспроможними. Надана відповідачем розписка від 30.08.2008 не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту придбання спірного будинку у особисту власність відповідача до реєстрації шлюбу. Суд першої інстанції дав правильну правову оцінку цьому письмовому доказу і обґрунтовано виходив із того, що договір купівлі-продажу будинку підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Розписка про отримання грошових коштів не може підтверджувати факт набуття нерухомого майна у власність.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 , заперечення ОСОБА_1 та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судове рішення відповідає не в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина (а.с.55, т.1).

Спадкоємцями першої черги є діти померлої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та чоловік ОСОБА_2 , який перебував у шлюбі зі спадкодавцем з 14.02.2009 (а.с.13,14, 63, т.1).

Всі спадкоємці прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , подавши відповідні заяви у Шосту запорізьку державну нотаріальну контору (а.с.53,54,72, т.1).

Предметом спору у цій справі є садовий будинок АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 292 492 грн.(а.с.22, т.1).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 2.02.2019 державним реєстратором виконавчого комітету Комишувахської селищної ради Оріхівського району Запорізької області Ананьєвською А.В. проведено реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок АДРЕСА_1 (а.с.35, т.1).

Постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 610/02-31 від 02.05.2020 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 на садовий будинок АДРЕСА_1 , оскільки спадкоємцем не надано документи, що підтверджують право власності (а.с.84, т.1).

Позивач зазначає, що спірний будинок є спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки право власності на спірний будинок АДРЕСА_1 виникло у останніх 05.02.2019, тобто у період їх шлюбних відносин

Згідно положень ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що і спадкодавець ОСОБА_4 , і відповідач ОСОБА_2 були членами садового товариства «Спутник», у користуванні ОСОБА_7 з 2007 року перебували земельні ділянки, у користуванні ОСОБА_2 з травня 2008 перебувала одна земельна ділянка (т.1, а.с.129, 131, 133-143, 106-117).

Із довідки, виданої головою обслуговуючого кооперативу садового товариства «Спутник» вих. № 2 від 18.01.2019 відомо, що станом на 18 січня 2019 ОСОБА_2 є членом кооперативу та володільцем ділянок АДРЕСА_2 , на яких розташований садовий будинок.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що спірний будинок він придбав у серпні 2008 року, на підтвердження чому надав розписку від імені ОСОБА_8 , квитанцію про сплату членських внесків і платежів.

Згідно розписки від 30.08.2008 ОСОБА_8 отримав за проданий ним будинок на ділянці АДРЕСА_3 грошові кошти у сумі 1 500 доларів США в кооперативі «Спутник».

Надана ОСОБА_2 розписка, яка виконана 30.08.2008, свідчить про те, що останній отримав за проданий ним будинок на ділянці АДРЕСА_3 грошові кошти у сумі 1500 доларів США в кооперативі «Спутник».

Водночас вказана розписка не свідчить про те, що саме ОСОБА_2 придбав у 2008 році садовий будинок АДРЕСА_1 .

У розписці, на яку посилається ОСОБА_2 , не зазначено від кого ОСОБА_8 отримав грошові кошти та кому продав земельну ділянку № НОМЕР_1 і будинок, що на ній був розташований.

Юридичних повноважень у ОСОБА_8 на здійснення продажу зазначеної ділянки не було, оскільки ділянка не була його власністю, вона не приватизована та була виділена йому у користування як члену садівничого товариства «Супутник».

Таким чином ОСОБА_8 фактично за грошові кошти відступив не зазначеній в розписці особі своє право користування ділянкою № НОМЕР_1 у садовому товаристві.

Окрім того, на момент виникнення правовідносин (2008 р.) діяли положення ЦК України від 16.01.2003 , який набув чинності 01.01.2002.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частиною 3 ст.640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Згідно ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

В даному випадку у 2008 році договір купівлі-продажу житлового будинку підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією. Отже, договір купівлі-продажу будинку без реєстрації і нотаріального посвідчення є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов`язки.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що спірний садовий будинок є спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як такий, що придбаний у шлюбі, і що частки кожного із подружжя є рівними, є цілком обґрунтованим та законним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не дана правова оцінка розписці від 30.08.2008, якою підтверджується факт придбання відповідачем спірного будинку до реєстрації шлюбу, є неспроможними.

Судом обґрунтовано визнано, що вказана розписка не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту придбання відповідачем спірної нерухомості. Крім того, в розписці не зазначено, від кого ОСОБА_8 отримав грошові кошти у розмірі 1 500 доларів США.

Разом з тим, визнаючи Ѕ частку спірного будинку власністю спадкодавця ОСОБА_4 , суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального права.

Зокрема, частиною четвертою статті 25 ЦК України передбачено, що в момент смерті фізичної особи її цивільна правоздатність припиняється.

Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Тобто, суд не може вирішували питання про права особи, яка не може бути стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правосуб`єктності і зазначати про це в резолютивній частині судового рішення.

Під час розгляду вказаної справи, суд першої інстанції на зазначені вище норми закону уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального права.

ОСОБА_4 , цивільна процесуальна правоздатність і дієздатність якої припинена у зв`язку з її смертю, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішень в цій частині та відмови в задоволенні цих позовних вимог.

Разом з тим ці обставини мають важливе юридичне значення для розгляду справи і вони зазначаються у мотивувальний частині судового рішенння, про що і вказано у цій постанові.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в порядку статті 376 ЦПК України в зазначеній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року у цій справі в частині визнання Ѕ частки садового будинку АДРЕСА_1 часткою спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності подружжя скасувати, у задоволенні позову у цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанціїзалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Суді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська