АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 серпня 2021 року

м. Чернівці

справа № 716/558/15

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , на заочне рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2015 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Угриновська Л.Я.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2015 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2015 року в сумі 96 130 доларів США 20 центів.

Посилався на те, що 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №CVSNGK0000167, згідно якого їй було надано кредит в сумі 61 906 доларів США 51 центів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення 24 вересня 2013 року.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 24 вересня 2008 року було укладено договори поруки. Відповідно до умов цих договорів відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зобов`язувались відповідати за зобов`язаннями позичальника, які виникли з кредитного договору, як солідарні боржники.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у ОСОБА_4 є заборгованість станом на 5 березня 2015 року, яка становила 96 130 доларів США 19 центів та складається з заборгованості за кредитом в сумі 60557 доларів США 7 центів, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 23 761 долар США 96 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1436 доларів США 73 центи, пені в сумі 5786 доларів США 50 центів, штрафу в сумі 4587 доларів США 94 центи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №CVSNGK0000167 від 24 вересня 2008 року на загальну суму 96 130 доларів США 19 центів, що на 5 березня 2015 року еквівалентно 2 219 646 гривень 8 копійок.

Суд виходив з того, що позивач виконав умови кредитного договору, а відповідачі не дотримались умов, передбачених кредитним договором та договорами поруки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 січня 2012 року з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 стягнуто 67 800 доларів США 43 центи за тілом кредиту, 10 708 доларів США 94 центи процентів за користування кредитом, 2 195 доларів США 76 центів комісії, 2496 доларів США 10 центів пені, 4191 доларів США 41 центів штрафу. З огляду на вказане, стягнення заборгованості за рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області є подвійним стягненням такої заборгованості за кредитним договором.

Після ухвалення рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 січня 2012 року нарахування відсотків, пені, штрафів та комісії є безпідставним.

Банк звернувся до суду з позовом поза межами строку позовної давності.

Банком незаконно нарахована комісія за договором про надання споживчого кредиту.

На момент пред`явлення позову порука в силу закону є припиненою, оскільки позивач пропустив шестимісячний строк, встановлений частиною 4 статті 559 ЦК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

24 вересня 2008 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 ). був укладений кредитний договір №№CVSNGK0000167. Відповідно до умов вказаного договору відповідачу були надані кредитні кошти на строк з 24 вересня 2008 року по 24 вересня 2013 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 64014 доларів США 6 центів на придбання нерухомості, з яких 59 500 доларів США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу, 1785 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 331 доларів США 47 центів для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 290 доларів США 55 центів для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, 3107 доларів США 55 центів на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 процента на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 процента від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмір 5,6 процента річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с. 13-15).

В якості забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 24 вересня 2008 року було укладено два договори поруки. Відповідно до умов цих договорів поруки відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зобов`язувались відповідати за зобов`язаннями позичальника, які виникають з кредитного договору, як солідарні боржники (а.с. 16-17).

Банком нарахована відповідачу заборгованість, яка станом на 5 березня 2015 року становила 96 130 доларів США 19 центів та складалася з заборгованості за кредитом в сумі 60557 доларів США 7 центів, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 23 761 долар США 96 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1436 доларів США 73 центи, пені в сумі 5786 доларів США 50 центів, штрафу в сумі 4587 доларів США 94 центи (а.с.4-7).

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 696 817 гривень 45 копійок.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 200 гривень.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою ОСОБА_6 умов договору №CVSNGK00000167 від 24 вересня 2008 року її заборгованість станом на 18 жовтня 2011 року становила 87 392 доларів США 64 центи, що еквівалентно 697017 гривень 45 копійок та складалася з заборгованості за кредитом в сумі 67 800 доларів США 43 центи, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 10 708 доларів США 94 центи, заборгованості по комісії за користуванням кредитом в сумі 2195 долари США 76 центів, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 2496 доларів США 10 центів, штрафу в сумі 4191 доларів США 41 цент (а.с.131-132).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо позову про стягнення тіла кредиту, процентів та пені

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування або після реалізації кредитодавцем свого права на дострокове повернення кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у грудні 2011 року звернувся до суду з позовом про стягнення на його користь з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2008 року №CVSNGK0000167.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі в сумі 87 392 доларів США 64 центи, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 67 800 доларів США 43 центи, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 10 708 доларів США 94 центи, заборгованості по комісії за користуванням кредитом в сумі 2195 долари США 76 центів, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 2496 доларів США 10 центів, штрафу в сумі 4191 доларів США 41 цент.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом та достроково стягнув в судовому порядку заборгованість за кредитним договором, у зв`язку з чим змінив строк виконання зобов`язання.

За таких обставин банком неправомірно нараховано проценти, пеню, штраф та комісію за кредитом після звернення з позовом про дострокове стягнення боргу за кредитним договором до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, оскільки таке право припинилося згідно положень частини другої статті 1050 ЦК України.

Щодо позову про стягнення комісії

Суд апеляційної інстанції також вважає, що банком також неправомірно нараховано комісію, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 24 вересня 2008 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У відповідності до частин першої, третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц.

Положення пункту 8.1 кредитного договору від 24 вересня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Щодо позову про стягнення штрафу

Суд апеляційної інстанції вважає вимоги банку про стягнення штрафу безпідставними, крім наведених вище обставин, також виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15 та Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц.

Вимоги банку про стягнення з відповідача пені та штрафу є подвійною відповідальністю і суперечить статті 61 Конституції України.

Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 8 квітня 2020 року у справі №466/2053/17.

Щодо позовних вимог до поручителів

Суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги банку, пред`явлені до поручителів, є безпідставними також виходячи з наступного.

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Частинами першою і третьою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З пункту 11 договору поруки вбачається, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Тобто договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 15 травня 2015 року, а отже пропустив шестимісячний строк, встановлений частиною 4 статті 559 ЦК України на звернення до суду з позовом до поручителів, який розпочався в грудні 2011 року з дня звернення до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2008 року №CVSNGK0000167.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 8 червня 2021 року у справі №202/781/14-ц.

Щодо аргументів апеляційної скарги про строк позовної давності

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 442/8247/16-ц.

Апеляційний суд не дає оцінку доводам ОСОБА_4 щодо строку позовної давності, оскільки позов є не доведеним, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

З квитанції від 5 липня 2021 року вбачається, що ОСОБА_4 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 5481 гривні.

Отже, з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 слід стягнути 5481 гривню в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , задовольнити.

Заочне рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2015 року скасувати.

В позові Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 5 481 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одну) гривню в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 5 серпня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді А.І. Владичан

Н.Ю. Половінкіна