П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 серпня 2021 року місто Київ

справа № 363/1375/16-ц

провадження №22-ц/824/8525/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 3 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Чіркова Г.Є.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Позов обґрунтовано тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 з червня 2011 року по 15 липня 2014 року постійно спільно проживала однією сім`єю в квартирі її покійної бабусі за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство. 13 червня 2014 року вони подали спільну заяву про державну реєстрацію шлюбу. 15 липня 2014 року між ними був зареєстрований шлюб.

Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними було придбано та оформлено на ім`я відповідача нерухоме майно, що складається із садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,0516 га для індивідуального садівництва, на який розташований цей будинок.

Майно було придбано 4 липня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2386 від 4 липня 2014 року та договору купівлі-продажу садового будиночку № 2383 від 4 липня 2014 року, які були посвідчені та зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Середою В.Г.

На придбання майна були використані кошти, 200000 грн. запозичені нею у ОСОБА_3 16 червня 2014 року, що підтверджується розпискою, 107349 грн. кошти її матері, які вона особисто передала позивачці. Позивач вважає, що справедливим буде поділ спільного з відповідачем майна з урахуванням сум грошових коштів, які були передані її матір`ю та сестрою для купівлі садового будинку із землею, для їх спільного відпочинку.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд при поділі спільного сумісного майна подружжя відступити від рівності часток та збільшити її частку в спільному сумісному майні, виділивши їй 67,5%, а відповідачу 32,5% цього майна.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 3 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з червня 2011 року по 15 липня 2014 року.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частині кожному на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , будинок ; та земельну ділянку площею 0,0516 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, кадастровий номер :37:237:0110.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити. Вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які не були доведені належним чином, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Зокрема, посилається на те, що позивачем не доведено належними, достовірними, допустимими та достатніми у своїй сукупності доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (спільне проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з червня 2011 року по 15 липня 2014 року, набуття спірною земельною ділянкою та садовим будинком статусу спільної сумісної власності). Вишгородським районним судом Київської області порушено норми процесуального права, в т.ч. основні принципи цивільного судочинства, неправильно застосовані норми матеріального права, не враховано висновку Верховного Суду, неповно та не об`єктивно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Суд першої інстанції законно і обґрунтовано, вірно врахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 6 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, встановив факт проживання сторін однією сім`єю у період з червня 2011 року по 15 липня 2014 року на підставі сукупності письмових доказів та показань свідків, які підтверджують одні і ті ж обставини.

В судове засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Журавльов М.М. не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, що підтверджується змістом клопотання представника позивача. Заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи представник позивача посилався на те, що він з 26 липня по 8 серпня 2021 року буде перебувати у щорічній відпустці. ОСОБА_1 причини своєї неявки суду не повідомила. Зважаючи на те, що неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду (ч.2 ст.372 ЦПК України), позиція позивача щодо доводів апеляційної скарги викладена у відзиві, суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність позивача та її представника.

ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 13 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві заяву про державну реєстрацію шлюбу.

4 липня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Середою В.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2383. Відповідно до п.2 договору продаж садового будинку вчинено за ціною155812 грн. Згідно з п.9 вказаного договору покупець довів до відома продавця, що у шлюбі не перебуває, однією сім`єю з іншою особою не проживає, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання житлового будинку, не є спільною сумісною власністю та є його особистою власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю житлового будинку, у тому числі відповідно до статей 65,74 та 97 СК України, немає.

Того ж дня, 4 липня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0516 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що розташована на території Хотянівської сільської ради, Вишгородського району Київської області, кадастровий номер :37:237:0110 та зареєстрований в реєстрі за № 2386. Відповідно до п.2.1 договору продаж земельної ділянки вчинено за ціною 151537 грн. Згідно з п.4.5 вказаного договору покупець довів до відома продавця , що у шлюбі е перебуває, однією сім`єю з іншою особою не проживає, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання земельної ділянки, не є спільною сумісною власністю та є його особистою власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю земельної ділянки, у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України, немає.

15 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві.

Як убачається з довідок ПрАТ «Київський завод шампанських вин «Столичний» № 123-127 від 17 липня 2019 року відповідач з 25 липня 2005 року працює у вказаному товаристві на посаді начальника управління логістики з посадовим окладом у розмірі 20000 грн. щомісячно.

Згідно виписки про індивідуальні відомості про застраховану особу від 4 березня 2016 року ОСОБА_1 з 2007 по 2013 роки працювала в авіаційно-транспортному агентстві «Крунк» Авіакомпанії «Буковина», ТОВ «Авіакомпанія «Аеро-Чартер», ТОВ «Українсько - середземноморські авіалінії», Авіакомпанія «Донбасаеро та ТОВ «Челендж Аеро Юркейн», сплачувала частини сум заробітку для нарахування пенсії.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із доведеності факту того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з червня 2011 року по 15 липня 2014 року, які в той час жили спільно, не приховуючи своїх відносин, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки й усталені стосунки притаманні подружжю, придбавали спільне майно. Оскільки спірні садовий будинок та земельну ділянку відповідач придбав 4 липня 2014 року, тобто за час проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я ОСОБА_2 . Докази на спростування презумпції спільності майна - садового будинку та земельної ділянки, набутої жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`ю, в справі відсутні. Позивачем не доведено обставин, які б давали підстави відступити від рівності часток при поділі майна подружжя, а ті обставини, на які посилається позивач, зокрема, придбання майна за кошти, які в тому числі надані її родичами, не дають підстав для застосування положення ч.2 ст.70 СК України.

Враховуючи встановлені обставини та зважаючи на те, що спірні садовий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про те, що за кожним з подружжя слід визнати право власності на Ѕ частину цього майна.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених обставинах. Судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального та не допущено порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період часу з червня 2011 року по 15 липня 2014 року (день реєстрації шлюбу) спільно постійно проживали, вели спільне господарство, несли витрати по утриманню житла, несли спільні витрати, та оцінивши надані на підтвердження цих фактів докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність факту проживання позивача та відповідача у цей період однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Доводи позивача про існування між ними у спірний період відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, підтверджують показами свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , а також письмовими доказами, яким суд першої інстанції в своєму рішення надав належну правову оцінку.

Звернення матері позивачки ОСОБА_1 до начальника Подільського ДСО УДСО при ГУ МВС України в м.Києві від 20 серпня 2012 року з заявою про надання дозволу ОСОБА_2 здавати та знімати з охорони квартиру АДРЕСА_1 , а також зазначення нею у договорі про надання послуг охорони майна (квартири АДРЕСА_1 ) від 12 вересня 2012 року прізвища ОСОБА_2 як уповноваженої особи на здавання сигналізації під спостереження та зняття її з-під спостереження, свідчить про утворення родини та спільність побуту у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Здійснення ОСОБА_2 оплат за утримання квартири АДРЕСА_1 у спірній період свідчить про спільне утримання житла, а замовлення Березівським послуг до інтернету, до пакетів телепрограм свідчить про спільність побуту. Крім того, ці докази у сукупності з показами свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка з 1990 року проживає в квартирі АДРЕСА_5 , підтверджують спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .

Надані відповідачем ОСОБА_2 докази, зокрема, покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не спростовують обставин, доведених позивачем та встановлених судом.

Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того із подружжя, який її спростовує.

Згідно із ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали ним особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ст.70 СК України).

Встановивши, що садовий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , були придбані за час спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи відповідача ОСОБА_2 в тій частині, що спірне майно було придбано за його особисті кошти, є недоведеними. Наявність у ОСОБА_2 на банківських рахунках коштів не дає підстав вважати, що саме за ці кошти це майно було придбано, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження придбання майна саме за ці кошти, зокрема платіжного документа про перерахування коштів з рахунку ОСОБА_2 на рахунок продавця майна.

Саме по собі зазначення в договорах купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки про те, що покупець довів до відома продавця, що у шлюбі не перебуває, однією сім`єю з іншою особою не проживає, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання житлового будинку, не є спільною сумісною власністю та є його особистою власністю, не є належним доказом того, що садовий будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти ОСОБА_2 .

При цьому, слід зазначити, що договори були укладені відповідачем 4 липня 2014 року, після того як сторони подали до органів РАГСУ спільну заяву про реєстрацію шлюбу, своє волевиявлення реалізували, зареєструвавши шлюб 15 липня 2014 року.

Таким чином, повно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши всі надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільному майні є рівними і за кожним з них слід визнати право на Ѕ частину спільного майна.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 3 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 13 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус