Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 715/1402/19

провадження № 61-11830св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - служба у справах дітей Глибоцької районної державної адміністрації Глибоцького району Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року в складі судді Маковійчук Ю. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 травня 2020 року в складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,ОСОБА_3 , який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому просило:

- звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 грудня 2005 року № 370, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в сумі - 739 507 грн;

- виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_2 .

Позов мотивований тим, що 19 грудня 2005 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 370, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 36 2710 дол. США зі сплатою 11,5 процентів річних строком до 14 грудня 2020 року.

Того ж дня з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки № 370, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2005 року.

03 липня 2009 року між сторонами укладений додатковий договір № 1 про зміну умов договору іпотеки від 19 грудня 2005 року № 370, за умовами якого змінено пункт 1.4.1 та викладено його у новій редакції, відповідно до якої «повернення кредиту в сумі 37 634,56 дол. США з кінцевим терміном повернення заборгованості 14 грудня 2020 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов`язання».

Посилаючись на те, що позичальник порушив взяті на себе за умовами кредитного договору зобов`язання, банк просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що, звернувшись 20 серпня 2015 року до ОСОБА_3 з вимогою про дострокове погашення заборгованості, АТ «Укрсоцбанк» змінило строк виконання основного зобов`язання.

Оскільки до суду з цим позовом АТ «Альфа-Банк» звернулось лише 10 липня 2019 року, місцевий суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якого відповідачі подали відповідну заяву.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 травня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення на адресу позичальника або вручення йому іншим чином вимоги, яка підтверджує зміну строку дії кредитного договору. Направлений відповідачу лист не містить посилання на те, що банк вимагає дострокового виконання умов кредитного договору, вимога має назву про усунення порушень, а не про дострокове погашення заборгованості. Крім того, наявні підстави для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів, оскільки кредитні кошти видані з цільовим призначенням на купівлю іпотечної квартири; відповідачі мають у власності інше нерухоме майно; передана в іпотеку квартира придбана за рахунок кредитних коштів.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу № 715/1402/19 з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2021 року справу за позовом АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа -Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 грудня 2005 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 370, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 36 2710 дол. США зі сплатою 11,5 процентів річних строком до 14 грудня 2020 року.

Того ж дня з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки № 370, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2005 року.

03 липня 2009 року між сторонами укладений додатковий договір № 1 про зміну умов договору іпотеки від 19 грудня 2005 року № 370, за умовами якого змінено пункт 1.4.1 та викладено його у новій редакції, відповідно до якої «повернення кредиту в сумі 37 634,56 дол. США з кінцевим терміном повернення заборгованості 14 грудня 2020 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов`язання».

20 серпня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до ОСОБА_3 з вимогою № 09.202-11/183 про усунення порушень зобов`язань за договором кредиту, в якому повідомило останньому про неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань за договором кредиту, а саме: відмова від повернення чергових частин кредиту згідно з графіком, передбаченим договором кредиту, несплата відсотків за користування кредитними коштами, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 51 678,48 дол. США. Враховуючи викладене, останньому було запропоновано повернути заборгованість за кредитом, відсоткам та пенею.

З наданої ПАТ «Укрсоцбанк» довідки-розрахунку заборгованості станом на 18 червня 2019 року видно, що заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 63 244,63 дол. США, яка складається з строкової заборгованості за кредитом - 4 590,08 дол. США, простроченої заборгованості - 25 607 дол. США, строкової заборгованості за відсотками - 279,74 дол. США, простроченої заборгованості за нарахованими відсотками - 32 762,63 дол. США.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

У справі, яка переглядається, умовами кредитного договору від 19 грудня 2005 року № 370 передбачено дату остаточного повернення кредиту - 14 грудня 2020 року.

Суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходили з того, що звернувшись 20 серпня 2015 року на підставі частини другої статті 1050 ЦК України до ОСОБА_3 з вимогою про дострокове погашення заборгованості, АТ «Укрсоцбанк» змінило строк виконання основного зобов`язання.

Враховуючи, що до суду з цим позовом АТ «Альфа-Банк» звернулось лише 10 липня 2019 року, суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якого відповідачі подали відповідну заяву.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає вказаний висновок передчасним з огляду на наступне.

Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.

Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.

Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року в справі № 203/4947/15-ц (провадження № 61-13944св18).

Оскільки у вимозі від 20 серпня 2015 року № 09.202-11/183 ПАТ «Укрсоцбанк» повідомляло ОСОБА_3 про наявність поточної заборгованості станом на 20 серпня 2015 року, у разі несплати якої банк змушений буде вживати заходів з примусового дострокового стягнення всієї суми кредиту, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що вказане звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком якої є зміна строку дії договору.

Разом з цим, законодавець не визначив імперативного правила щодо умов та підстав настання строку виконання основного зобов`язання у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту, процентів у певні строки та у визначеному кредитним договором розміром. Як правило, такі умови визначаються сторонами у договорі.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннями вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 628 ЦК України та статті 629 ЦК України закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року в справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19) міститься висновок про те, що «якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України».

Сторони кредитного договору від 19 грудня 2005 року № 370 в пункті 4.5 передбачили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, не врахував, що у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання і така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

Оскільки сторони кредитних правовідносин врегулювали в кредитному договорі від 19 грудня 2005 року № 370 питання зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такої зміни, поза увагою апеляційного суду залишилось питання щодо дати виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, від встановлення якої залежить дотримання позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Ураховуючи, що суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини справи, зокрема розрахунок заборгованості із графіком сплати позичальником кредитних коштів, які мають істотне значення для її вирішення, не дослідив надані сторонами докази в сукупності, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, оскільки суд не в повній мірі дослідив наявні у справі докази, надані сторонами, а оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, норми матеріального права відповідно до них не застосовані, суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості усунути ці недоліки, тому справа передається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 травня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун