Номер провадження: 22-ц/813/1704/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Попова О.А.,

адвоката відповідача АТ «Альфа-Банк» - Борщенко К.Ю.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк»», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису про реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в:

12 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871746 від 26.09.2019 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»;

- скасувати запис про реєстрацію права власності №33400061, вчинений державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В., яким проведена реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»;

- вирішити питання про стягнення судових витрат.

Позов обґрунтований тим, що 12 грудня 2007 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральний договір про здійснення кредитування №665/059, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у доларах США та/або гривнях, євро, у межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентним за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ станом на дату укладення цього договору, 165 000 дол. США. Згідно умов додаткової угоди №665/059-1/302 до Генерального договору про здійснення кредитування №665/059 від 12.12.2007 року, кредитор надає позичальнику кредит у формі разового кредиту у сумі 165 000 дол. США зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 13,5% річних, на строк із 12.12.2007 року по 11.12.2017 року.

У якості забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором, 12.12.2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі №5556, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно: нежитлові приміщення офісу №550, загальною площею 56,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, їй стало відомо, що право власності на вказані приміщення офісу було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», вказані зміни до державного реєстру були внесені державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. та у якості підстави виникнення права власності зазначено: докази-повідомлення, серія та номер б/н, видавник Укрпошта, іпотечний договір, серія та номер 5556, виданий 12.12.2007 року, видавник ПН ОМНО Луняченко Н.В.; повідомлення серія та номер ІВ/УСБ-04, виданий 18.04.2009 року, видавник АТ «Укрсоцбанк». Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень (індексний номер 48871746 від 26.09.2019 року 11:13:47, ОСОБА_2 , КП «Агенція реєстраційних послуг», Одеська область. Вона не погоджується із діями державного реєстратора щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на належні їй нежитлові приміщення та вважає, що реєстрація права власності за АТ «Укрсоцбанк» відбулась із порушення положень законодавства. Посилалась на те, що у порушення умов іпотечного договору, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку між нею та банком не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а відтак державний реєстратор не в праві був здійснювати державну реєстрацію права власності на підставі поданих банком документів. Також вона не отримала та від банку не надходило жодних повідомлень та письмових вимог у розумінні ст. 35 Закону України «Про іпотеку», згоду на відчуження предмета іпотеки вона не надавала. Отже, дії державного виконавця щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникло на підставі Іпотечного договору, є протиправним, оскільки не були виконанні умови пунктів 60 та 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №1127 від 25.12.2015 року. Крім того, банком не було представлено державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки, що не відповідає вимогам ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». З дня виникнення у банку права вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки минуло більше трьох років, зокрема, здійснення виплат за кредитним договором вона припинила у 2008 році, банк скористався своїм правом вимагати достроково повернути кошти в 2014 році, направивши відповідну вимогу, також звернувся до Приморського районного суду м. Одеси суду з позовом до неї, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у справі №522/22603/14-ц. Отже, своїми діями банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Проте реєстрація права власності була здійсненна лише у 2019 році, тобто пропустивши строк позовної давності. За викладених обставин звернулась до суду з даним позовом.

16 грудня 2019 року адвокат Борщенко Костянтин Юрійович в інтересах Акціонерного товариства «Альфа Банк» звернувся до суду із заявою про заміну сторони правонаступником, в якій зазначив, що 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року було вирішено питання про заміну сторони відповідача шляхом покладення всіх процесуальних прав та обов`язків у цій цивільній справі на залучену особу Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (, м. Київ, вул. В. Васильківська, 100).

11 червня 2020 року адвокат Черепов Дмитро Володимирович в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, розгляд справи 17.06.2020 року був відкладений на 23.07.2020 року за клопотанням представника банку у зв`язку з неотриманням уточнень до позову та надання думки щодо можливості її прийняття у письмову вигляді.

22 липня 2020 року адвокат Борщенко Костянтин Юрійович в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк» надав суду пояснення, згідно яких просив відмовити у прийнятті уточнень до позовної заяви, посилаючись на неповажність пропуску строків на подання такої заяви.

23 липня 2020 року представником Банку було надано до суду пояснення, згідно яких банк заперечував проти позовних вимог та просив відмовити, посилаючись на те, що державна реєстрація права власності АТ «Укрсоцбанк» була здійсненна у відповідності до вимог чинного законодавства. Вказував, що на виконання ст. 35 Закону України «Про іпотеку», АТ «Укрсоцбанк» надсилав письмове повідомлення іпотекодавцю: по місцю її реєстрації, в якому поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначено, що у випадку невиконання вказаної вимоги Банк застосує своє право на позасудове врегулювання шляхом прийняття у власність предмету іпотеки. Зазначений лист повернувся адресату із позначкою «За закінченням терміну зберігання». Зазначене повідомлення, разом з кредитним договором, іпотечним договором, надавалися державному реєстратору та містяться в матеріалах реєстраційної справи. Звертав увагу на те, що повідомлення направлено на адресу місцезнаходження іпотеки ОСОБА_1 та адресу місця реєстрації, тим самим Банк доводить, що вся поштова кореспонденція, яка направляється їй за вказаною адресою, мала бути отримана. Проте, неотримане ОСОБА_1 письмове повідомлення Банку про усунення порушень кредитного договору не вказує на неналежне виконання АТ «Укрсоцбанк» своїх зобов`язань за Іпотечним договором, скоріше вказує на небажання позивачки отримати направлене їй письмове повідомлення Банка. Вважає, що банком було вжито всіх належних заходів для сповіщення позичальника, у свою чергу неотримання цієї вимоги, на думку представника, не свідчить про те, що позивачка не знала про її існування. Додатково вказував, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа №522/22603/14-ц, тобто спір між сторонами триває з 2014 року, ОСОБА_1 достеменно відомо про борг за кредитним договором, та можливість Банку на примусове стягнення на предмет іпотеки, але позивачка нехтує відповідними обставинами.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.07.2020 року суд відмовив у поновленні строку на подання уточненого позову та у зв`язку із пропуском строку, згідно ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 222 ЦПК України, залишив без розгляду заяву представника позивача про прийняття уточнених позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Черепов Д.В., позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, застосувавши до спірних правовідносин належний спосіб захисту прав шляхом скасування запису про реєстрацію права власності банку на спірні приміщення.

Адвокат Борщенко К.Ю. в інтересах АТ «Альфа-Банк» у судовому засіданні заперечував проти позову та просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на позицію, викладену у письмових поясненнях від 23.07.2020 року, та вказуючи на правомірність здійсненої реєстрації.

Державний реєстратор Манюта С.В. у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив та жодних клопотань до суду не заявляв, заяв по суті справи не подав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити в нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції державний реєстратор КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. не з`явився, але про розгляд справи він сповіщався належним чином та завчасно.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон №898-IV) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

За приписами частини першої статті 35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі Закон №800-VI) норми статті 37 Закону №898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону №898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом №800-VI змін до статті 36 Закону №898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Пунктом 1 частини першої статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 03 лютого 2017 року, (надалі Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральний договір про здійснення кредитування №665/059, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у доларах США та/або гривнях, євро, у межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентним за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ станом на дату укладення цього договору, 165 000 дол. США.

Згідно умов додаткової угоди №665/059-1/302 до Генерального договору про здійснення кредитування №665/059 від 12.12.2007 року, кредитор надає позичальнику кредит у формі разового кредиту у сумі 165 000 дол. США зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 13,5% річних, на строк із 12.12.2007 року по 11.12.2017 року (т. 1, а.с. 12-17, 18-19).

У якості забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором, 12.12.2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі №5556, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно: нежитлові приміщення офісу №550, загальною площею 56,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 191-194).

У подальшому, 23.09.2019 року, право власності на вказані приміщення офісу було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, вказані зміни до державного реєстру були внесені державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. та у якості підстави виникнення права власності зазначено: докази-повідомлення, серія та номер б/н, видавник Укрпошта, іпотечний договір, серія та номер 5556, виданий 12.12.2007 року, видавник ПН ОМНО Луняченко Н.В.; повідомлення серія та номер ІВ/УСБ-04, виданий 18.04.2009 року, видавник АТ «Укрсоцбанк» (т. 1, а.с. 188-190, 198, 199).

Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 48871746 від 26.09.2019 року 11:13:47, ОСОБА_2 , КП «Агенція реєстраційних послуг», Одеська область, що підтверджується матеріали витребуваної судом реєстраційної справи №101 щодо об`єкта нерухомого майна: приміщень офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 186-206).

За умовами договору іпотеки від 12.12.2007 року, сторони узгодили порядок позасудового задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки (пункт 4.5. договору іпотеки від 12.12.2007 року).

Підпункт 4.5.3 пункту 4.5. договору іпотеки від 12.12.2007 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до підпункту 6.2. пункту 6 Іпотечного договору «усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін».

У матеріалах реєстраційної справи міститься копія повідомлення банку від 18.04.2019 року, адресована ОСОБА_1 , згідно якої повідомлено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Дане повідомлення адресовано позивачу за двома адресами: АДРЕСА_2 (адреса реєстрації позивачки) та АДРЕСА_1 (за адресою знаходження спірних приміщень). У цій вимозі Банк зазначив стислий зміст порушених зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання та попередження про прийняте рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Однак у визначений в листі-вимозі строк вимоги іпотекодержателя виконані не були (т. 1, а.с. 188).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком вжито всіх необхідних заходів для сповіщення позичальника про вимогу про дострокове повернення боргу, та її не отримання позичальником не свідчить про її необізнаність. З 2014 року на розгляді в Приморського районного суду м. Одеси перебуває справа №522/22603/14-ц за позовом банку з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, та ОСОБА_1 достоменно відомо про борг за кредитним договором, та можливість Банку щодо примусового стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 27.11.2019р. провадження по справі зупинено до розгляду цієї справи.

Оскільки рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки прийнято у відповідності до пункту 4.5 договору іпотеки у зв`язку із наявною у позичальника заборгованістю, державна реєстрація права власності за відповідачем на іпотечне нерухоме майно проведена на підставі документів, передбачених Порядком №1127, відсутні підстави для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на спірні нежитлові приміщення офісу та відповідної державної реєстрації права власності на іпотечне майно.

Належних та допустимих доказів виконання ОСОБА_1 зобов`язань згідно кредитного договору від 12.12.2007 року не надано.

Посилання позивача на те, що для реєстрації за Банком права власності на Предмет іпотеки необхідним було попереднє укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час укладання Договору іпотеки, спростовуються положеннями згаданого Закону.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, адвокатом Борщенко Костянтином Юрійовичем в інтересах Акціонерного товариства «Альфа Банк» не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції безспірних доказів на підтвердження заперечень проти позову, а саме, щодо правомірності державної реєстрації за банком права власності на предмет іпотеки, й навпаки позивачкою із достовірністю та об`єктивністю доведено підстави позову, а саме, безпідставність державної реєстрації переходу до Банку права власності на іпотечне майно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у порушення статей 264, 265 ЦПК України не надав у рішенні мотивованої оцінки усім аргументам, наведеним позивачем ОСОБА_1 та не звернув уваги на правові висновки Великої Палати Верховного та Верховного Суду при розгляді подібних справ.

Підпункт 4.5.3 пункту 4.5. договору іпотеки від 12.12.2007 року визначає, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Положеннями статті 37 Закону №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Так, розглядаючи подібну справу, Велика палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №199/1276/17 (провадження №14-486цс18 зробила наступний правовий висновок: «Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 14 лютого 2007 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року.

Відповідно до статті 36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 4.2.1 та 4.5 договору іпотеки.

Разом із тим, відповідно до пункту 4.2.1 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону.

Суд апеляційної інстанції встановив, що під час відчуження спірної квартири договору про її добровільну передачу у власність ТОВ «Вектор плюс» укладено не було, а ОСОБА_1 як іпотекодавець не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.

За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Вектор плюс» права власності на спірну квартиру, власником якої залишалась позивачка, не можна вважати законними.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прийняття нотаріусом рішення про передачу спірної квартири у власність ТОВ «ФК «Вектор плюс» та державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним».

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року у справі №521/17219/17 (провадження №61/47268св18).

Отже, у даному випадку між сторонами іпотечного договору не було укладено окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню й позивачка як іпотекодавець не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю, оскільки сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.

Відповідно до підпункту 6.2. пункту 6 Іпотечного договору «усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін».

Однак, в матеріалах реєстраційної справи №19 231 884 51101, заведеної державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В., вбачається що повідомлення Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не було надіслано позивачці рекомендованим листом, тому відсутні відомості вручення або не вручення їй рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі №306/1224/16 (провадження №14-501цс18) зробила наступний правовий висновок: «відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону №1952-IV та статті 37 Закону №898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом №898-IV, так і Порядком №1127, щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, зробили правильний висновок, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» проведена всупереч норм чинного законодавства».

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №521/18393/16 (провадження №14-661цс18).

Отже, Банк не виконав свого обов`язку щодо надіслання позивачу ОСОБА_1 повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання належним чином, тобто рекомендованим листом, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності

«Наведені вище висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц (провадження №14-22цс19), у якій вказано, що суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення» (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №607/8488/18 (провадження №61-7603св19)).

З матеріалів реєстраційної справи №19 231 884 51101, заведеної державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В., вбачається, що для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідна оцінка вартості предмету іпотеки Банком не провадилась та державному реєстратору не надавалась.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі №199/4062/17 (провадження №61-26920св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку, що «частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Вказана норма також закріплена у частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час реєстрації за банком права власності на предмет іпотеки).

Як установлено судами, для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідна оцінка вартості предмету іпотеки не надавалась.

Отже, аналізуючи вище встановлене, колегія суддів дійшла висновку, що суди правильно виходили із того, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності у зв`язку з наявністю у нього боргу та його розміру, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 27 жовтня 2016 року) не проводилась.

Вказані висновки судів узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц (провадження №14-22цс19)».

Отже, обставини щодо оцінки майна входять до предмету доказування у межах предмету позову у цій справі.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю встановлено порушення вимог іпотечного договору та норм чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, у зв`язку з чим, право позивача ОСОБА_1 щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача порушено з боку Банку й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України підлягає захисту судом шляхом скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації прав на спірне майно за відповідачем.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірний об`єкт та скасування його за своїми наслідками становить втручання у право позивач на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

11 червня 2020 року адвокат Черепов Д.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявами про поновлення процесуального строку та уточнення позовних вимог, у яких просив суд:

поновити строк для подачі заяви про уточнення позовних вимог;

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871746 від 26.09.2019 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою: АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»;

скасувати запис про реєстрацію права власності №33400061, вчинений державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В., яким проведена реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»;

скасувати запис про право власності/довірчої власності №351197861, вчиненої державним реєстратором, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським Артемом Едуардовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), за Акціонерним товариством «Альфа-Банк»;

припинити право власності Акціонерного банку «Альфа-Банк» на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , (номер запису про право власності 351197861);

поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) за ОСОБА_1 , обґрунтовуючи заяву тим, що, у зв`язку з тим, що АТ «Укрсоцбанк» припинено внаслідок реорганізації шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 січня 2020 року було внесені відповідні зміни щодо власника спірного нерухомого майна. Згідно отриманої представником позивача 04 червня 2020 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником спірного нежитлового приміщення значиться АТ «Альфа-Бванк», номер запису про право власності 35197861, підставою виникнення права власності є передавальний акт, серія та номер, б/н виданий 11 жовтня 2019 року, видавник: АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк», підставою внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50823642 від 27 січня 2020 року 12:39:59, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чапський Артем Едуардович. Отже, про зміну власника спірного нерухомого майна позивачу та її представнику стало відомо лише 04 червня 2020 року на стадії розгляду справи по суті, тому позивач була позбавлена можливості подавати заяву про уточнення позовних вимог у підготовчому засіданні. Позивач була здивована, що власника майна було змінено, незважаючи на забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, вжитих ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2019 року (т. 2, а.с. 5-8, 15-17).

Заяви позивачки ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку та уточнення позовних вимог в встановленому законом порядку були отримані відповідачами й представник Банку надав пояснення суду з цього приводу.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.07.2020 року суд першої інстанції відмовив у поновленні строку на подання уточненого позову та у зв`язку із пропуском строку, згідно ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 222 ЦПК України, залишив без розгляду заяву представника позивача про прийняття уточнених позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з протокольним висновком суду першої інстанції про пропущення строку для подачі заяви про уточнення позовних вимог без поважних причин, виходячи з наведеного.

У частині 1 статті 127 ЦПК України зазначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом (частини 6-8 статті 127 ЦПК України).

Згідно із частини 1 статті 222 ЦПК України, головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Частинами 2 та 4 статті 258 ЦПК України, передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Однак, в порушення зазначених положень цивільного процесуального законодавства суд першої інстанції не оформив ухвалу суду окремим процесуальним документом у нарадчій кімнаті.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (№.2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Встановлено, що дійсно власника спірного нерухомого майна було змінено 27 січня 2020 року, незважаючи на забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, вжитих ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2019 року.

Про зміну власника спірного нерухомого майна позивачу ОСОБА_1 та її представнику, адвокату Черепову Д.В., стало відомо лише 04 червня 2020 року на стадії розгляду справи по суті, тому позивач була позбавлена можливості подавати заяву про уточнення позовних вимог у підготовчому засіданні.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №211338388 від 04 червня 2020 року, власником спірного нерухомого майна значиться АТ «Альфа-Бванк», номер запису про право власності 35197861, підставою виникнення права власності є передавальний акт, серія та номер, б/н виданий 11 жовтня 2019 року, видавник: АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк», підставою внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50823642 від 27 січня 2020 року 12:39:59, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чапський Артем Едуардович (т. 2, а.с. 9-14).

Системний аналіз наведених норм права, правових положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи та наявні у справі докази, свідчить, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не з`ясував, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. Тому у даному випадку суд обмежив позивача ОСОБА_1 у праві на доступ до суду, що порушило сутність цього права та є законною підставою для поновлення процесуального строку для розгляду заяв про уточнення позовних вимог та уточнення позовних вимог

Частиною 3 статті 26 Закону №1952-IV передбачено, що, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином, що її право щодо переходу права власності на нерухоме майно до Банку порушено відповідачами у справі й підлягають відновленню шляхом визнання протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871746 від 26.09.2019 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»;

скасування запису про реєстрацію права власності №33400061, вчинений державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В., яким проведена реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»;

скасування запису про право власності/довірчої власності №351197861, вчиненої державним реєстратором, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським Артемом Едуардовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), за Акціонерним товариством «Альфа-Банк»;

припинення права власності Акціонерного банку «Альфа-Банк» на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою: АДРЕСА_1 , (номер запису про право власності 351197861);

поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) за ОСОБА_1 .

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії Банку щодо заволодіння спірним нерухомим майном, належним позивачці ОСОБА_1 , неправомірно, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 321, 328 ЦК України, статей 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинної на час укладання іпотечного договору, ч. 3 статі 10, частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачка ОСОБА_1 понесла та документально підтвердила сплату судового збору при подачі позовної заяви в сумі 768,40 грн. (т. 1, а.с. 10) та при подачі апеляційної скарги в сумі 1 152,60 грн. (т. 2, а.с. 140), тому у зв`язку із задоволення позову та апеляційної скарги підлягає присудженню з АТ «Альфа-Банк» на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921,00 грн. (768,40 грн. + 1 152,60 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк»», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису про реєстрацію права власності задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича, , про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871746 від 26.09.2019 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», .

Скасувати запис про реєстрацію права власності №33400061, вчинений державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В., яким проведена реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», .

Скасувати запис про право власності/довірчої власності №351197861, вчиненої державним реєстратором, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським Артемом Едуардовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), за Акціонерним товариством «Альфа-Банк», .

Припинити право власності Акціонерного банку «Альфа-Банк», , на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , (номер запису про право власності 351197861);

Поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на нежитлові приміщення офісу №550 за адресою АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 06 серпня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік