КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/9845/2021 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Бойко Михайлом Михайловичем , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Тарасенко Ігоря Миколайовича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Тарасенко Ігоря Миколайовича, АТ «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до поданої позовної заяви ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 45850122 від 06 березня 2019 року. Здійснити розподіл судових витрат.

У квітні 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бойко М.М. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та просив суд заборонити відчуження квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальна площа: 117,6 кв.м., житлова площа: 65,3 кв.м, що належить на праві власності АТ «Укрсоцбанк». На час розгляду Дніпровським районним судом міста Києва даної цивільної справи, заборонити АТ «Альфа-Банк» та будь-яким іншим особам вчиняти дії спрямовані на примусове виселення ОСОБА_1 із вказаної квартири.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, представник позивача вказував, що на його переконання, якщо заходів забезпечення позову не буде вжито, то відповідач АТ «Альфа-Банк», як новий власник спірної квартири або інші уповноважені ним особи, зможуть вчинити дії спрямовані на повторну і незаконну реалізацію, відчуження чи перереєстрацію спірної квартири на користь інших осіб, що істотно ускладнить або унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Адвокат Бойко М.М. звертав увагу суду на те, що одразу після незаконної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк», позивача ОСОБА_1 було протиправно знято з реєстраційного обліку із вказаної квартири, що підтверджується довідкою №11092184 від 22 листопада 2019 року.

Крім того, представник позивача вказував, що відповідач у справі АТ «Укрсоцбанк» неодноразово чинив дії направлені на примусове виселення позивача з квартири.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Бойко М.М. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає ухвалу незаконною та такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому просить апеляційний суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким в повному обсязі задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі №643/12369/19, відповідно до якої з аналогічним предметом позову суд касаційної інстанції прийшов до висновку про законність та необхідність вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони відчуження спірної квартири.

Відтак, апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано дані правові висновки суду вищої інстанції, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову, мотивував своє рішення тим, що з урахуванням підстав та предмету позову, вирішуючи питання застосування заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони не визначеному колу осіб здійснювати певні дії, не співвідноситься із заявленими позовними вимогами, оскільки вони спрямовані на обмеження прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, що може призвести до порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цивільного процесу.

Суд першої інстанції також зазначено, що суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у спосіб обраний позивачем щодо заборони АТ «Альфа-Банк» та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , оскільки такий захід забезпечення позову не відповідає обраному позивачем способу захисту та виходить за межі заявлених вимог, які стосуються оскарження рішень державного реєстратора, як суб`єкта публічно-правових відносин, та регулюються нормами спеціального законодавства, тому між заходом забезпечення позову та предметом позовної заяви не існує будь-якого правового зв`язку, в той же час основною метою вжиття заходу до забезпечення позову є забезпечення фактичного виконання судового рішення, у разі задоволення позову.

Апеляційний суд частково погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що між сторонами справи виник спір щодо законності реєстрації за банком права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданої копії договору купівлі-продажу квартир від 24 грудня 2007 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.22-23), що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.24).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 листопада 2019 року вбачається, що 06 березня 2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Тарасенком І.М. було зареєстровано право власності щодо квартири АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» (а.с.18).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

У пункті 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року, зазначено, що внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні/скасуванні відповідних записів, виключно у випадках, передбачених законом. У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.

Отже, у разі невжиття заходів забезпечення позову у справі може мати місце відчуження нерухомого майна його власником третім особам та відповідна реєстрація права власності за третіми особами, що у свою чергу призведе до неможливості поновлення запису про речові права ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , а, отже, рішення суду у разі задоволення позову не призведе до поновлення прав позивача.

Таким чином, на час звернення з позовною заявою право власності на спірну квартиру зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» правонаступником прав та обов`язків якого є АТ «Альфа Банк». Враховуючи приписи ч.1 ст. 317 ЦК України, відповідно до яких власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, колегія суддів вбачає загрозу відчуження спірного нерухомого майна на користь третій осіб.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову, не позбавляє відповідача права володіння та користування майном, а лише обмежує його право розпорядження вказаним майном до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивача.

Щодо заявлених представником позивача вимог про заборону АТ «Альфа-Банк» та будь-яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на примусове виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , то апеляційний суд доходить висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції, такий захід забезпечення позову не відповідає обраному позивачем способу захисту та виходить за межі заявлених вимог, які стосуються оскарження рішень державного реєстратора, як суб`єкта публічно-правових відносин, та регулюються нормами спеціального законодавства, тому між заходом забезпечення позову та предметом позовної заяви не існує будь-якого правового зв`язку, в той же час основною метою вжиття заходу до забезпечення позову є забезпечення фактичного виконання судового рішення, у разі задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване судове рішення не можна назвати законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Бойко Михайлом Михайловичем , задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким подану заяву ОСОБА_1 , подану представником Бойко Михайлом Михайловичем , про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

В іншій частині у задоволенні заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 11 серпня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв