Дата документу 17.08.2021 Справа № 334/4679/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4679/20 Головуючий у 1 інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/2496/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували в шлюбі з 29.04.2017 року до 14.02.2019 року. Фактично з червня 2017 року сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 .

Від дня народження дитини до часу звернення до суду відповідач не виявив бажання побачитись донькою, ухилявся від участі в утриманні доньки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2018 року ухваленим у справі № 334/5762/18, з відповідача стягнуті аліменти на її користь на утримання дитини та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Аліменти стягуються через органи виконавчої служби в примусовому порядку.

Відомості про батька внесені до свідоцтва про народження дитини на підставі свідоцтва про шлюб, оскільки відповідач не звернувся до органу ДРАЦС з питань надання даних про себе як батька дитини.

Дитина до теперішнього часу не має зареєстрованого місця проживання у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час ухиляється від надання до органів реєстраційної служби заяви на реєстрацію дитини за адресою проживання.

Відсутність реєстрації місця проживання дитини створює труднощі у життєдіяльності дитини, зокрема, у влаштуванні дитини до дитячого навчального закладу, при зверненні до медичних установ, соціальних служб та закладів, в подальшому можливо виникнення проблем при влаштуванні дитини до закладу середньої освіти.

Від дня народження дитини відповідач не займається вихованням, фізичним та духовним розвитком дитини, не забезпечує її належне харчування, медичний догляд, лікування, не надавав дитині доступ до культурних та інших цінностей, не створював умови до її соціальної адаптації та інше.

Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не має батьківських почуттів до своєї дитини.

На підставі зазначеного просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, доведеність позовних вимог, відсутність бажання відповідача спілкуватись з дитиною, відсутність перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною, звернення відповідача до органу опіки та піклування вже після її звернення до суду, зазначаючи про помилкове посилання суду на правову позицію, висловлену Верховним Судом у справах № 631/2406/15 та № 753/2025/19, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, він прагне брати участь у вихованні дитини, спілкуватись з нею, орган опіки та піклування не ухвалив рішення щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органу опіки та піклування від 25.02.2021 визначено порядок його участі у вихованні дитини. Він звернувся до органу ДРАЦ із заявою про внесення відомостей про батька та отримав свідоцтво про народження дитини, 24.02.2021 року оформив нотаріальну згоду на реєстрацію місця проживання дитини та передав її позивачу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підставі для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 29.04.2017 року до 14.02.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , копією рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2019 року у справі № 334/6512/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с.11, 12).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.32).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2018 року у справі № 334/5762/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 05.09.2017 року до досягнення останньою повноліття, а також аліменти на утримання ОСОБА_1 до досягнення дитиною трирічного віку - до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.14).

Відповідно до наказу ГУНП в Запорізькій області від 16.08.2017 року № 2635 ОСОБА_2 був направлений на стажування до ГУНП в Луганській області з 21.08.2017 року до 21.12.2017 року, що підтверджується довідкою ГУНП в Запорізькій області від 27.08.2020 року (а.с.45).

02.09.2020 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення йому порядку спілкування з донькою ОСОБА_3 (а.с.61-62).

29.09.2020 року комісією районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району за вищевказаним зверненням проведене обстеження умов проживання, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 29.09.2020 року (а.с.63-64).

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 11.03.2021 року № 155р «Про порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 » визначений порядок участі відповідача ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 (а.с.174).

Згідно з розрахунком заборгованості Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 16.10.2020 року №58035/6 станом на 16.10.2020 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за виконавчим документом становить 3048,14 грн. (а.с.80-81).

Відповідно до висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 від 02.11.2020 року № 05/01-27/1449 орган опіки дійшов висновку про залишення вирішення вказаного питання на розсуд суду у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не в повному обсязі виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітньої доньки, права і інтереси якої повинні бути захищені у встановленому законом порядку (а.с.103-104).

За приписами частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків.

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовного його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилалася, зокрема на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

Батько дитини бажає спілкуватися з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, ініціював питання про визначення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а факт позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про неможливість зміни поведінки відповідача.

Колегія суддів бере до уваги те, що районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району не було надано висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а встановивши те, що ОСОБА_2 не в повному обсязі виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітньої доньки, залишила вирішення вказаного питання на розсуд суду.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

За приписами частин першої третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького апеляційного суду із клопотанням про долучення доказів: копії письмової пропозиції від 19.05.2021 року щодо організації порядку виконання розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 11.03.2021 року за № 155 стосовно порядку участі у вихованні та спілкуванні із дитиною ОСОБА_3 ; копії листа від 14.07.2021 року психолога ОСОБА_4 стосовно організаційних питань, пов`язаних із побаченнями ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_3 ; копії листа ОСОБА_2 психологу ОСОБА_4 від 08.07.2021 року; копії заяви від 14.07.2021 року до районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району з проханням надання дозволу на укладання договору дарування (з урахуванням ухилення від надання такого дозволу ОСОБА_2 ) частин квартири між нею та її братом та матір`ю; копії повідомлення від 14.07.2021 року ОСОБА_2 з питання надання дозволу на укладення договору дарування; копії відповіді від 05.08.2021 року на її звернення від 14.07.2021 року; копії розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 02.08.2021 року про дозвіл на дарування частини житла, право користування яким має малолітня ОСОБА_3 ; копії адвокатського запиту від 06.08.2021 року до районної адміністрації по Дніпровському району; копії відповіді від 12.08.2021 року районної адміністрації по Дніпровському району на адвокатський запит.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача). Однак, наявності таких об`єктивних обставин заявником не наведено, а судом не встановлено.

Отже, зазначені докази не підлягають врахуванню судом апеляційної інстанції як такі, що подані з порушенням вимог ст. 367 ЦПК України та складені вже після ухвалення рішення суду першої інстанції.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність бажання відповідача спілкуватись з дитиною, відсутність перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною, звернення відповідача до органу опіки та піклування вже після її звернення до суду, доведеність позовних вимог, з огляду на встановлені обставини не свідчать про наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 серпня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова