Номер провадження: 22-ц/813/5744/21
Номер справи місцевого суду: 501/1664/19
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Комлевої О.С. Сегеди С.М.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Представник апелянта- ОСОБА_1 .

Представник відповідача- ОСОБА_2 (представник ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17.12.2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (третя особа служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області)

-про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в якому просила:

- усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 без надання іншого жилого приміщення.

Зазначала що за життя ОСОБА_7 та з її згоди, яка була власником на квартири АДРЕСА_1 відповідачі в 2001 році вселились в зазначену квартиру та зареєструвались за своїм місцем проживання.

Після смерті ОСОБА_7 , в порядку спадкування за заповітом, право власності на вказане житло перейшло до неї.

Після зміни власника спірної квартири відповідачі проживають в ній без будь-яких на то правових підстав, обмежують її в володінні, користуванні і розпорядженні своєю власністю, чим порушують право власності на квартиру, гарантоване Конституцією та законами України.

Посилаючись на вимоги ст.ст.391,405 ЦК України та 156 ЖК України просила задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 провить відмовити у задоволені позовних вимог посилаючись на те, що вимоги не відповідають дійсним обставинам по справі, не грунтується на будь-яких доказах.

Зазначає, що з братом позивачки - ОСОБА_8 вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі від якого народились двоє дітей. Ними була придбана квартира АДРЕСА_1 за 44 000 грн відповідно до документів по дольовому будівництві та 2001 році їх сімя вселилась в спірну квартиру.

За власні кошти вони її відремонтували, з вересня 2001 року уклали зі всіма комунальними установами договори на її обслуговування. Те ,що за документами була мати чоловіка власником квартири вона не знала, про це їй стало відомо лише в 2014 році.

Рішенням Іллічівського міського суду в одеській області від 18 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_8 та нею розірваний.

Постановою Одеського адміністративного суду від 29.04.2015 року залишеного без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду суду від 21 жовтня 2015 року, у задоволені позовних вимогах ОСОБА_9 до Іллічівського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в одеській області , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 О`бєднання співвласників багатоквартирних будинків «Будинки АББО» ОСОБА_8 , про визнання протправними дій щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_10 та зобовязання зняти її з реєстрацій6ного обліку за місцем проживання за адревою - квартира АДРЕСА_1 , відмовлено.

Зазначена квартира є єдиним її місцем проживання та проживання малолітніх дітей.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (третя особа служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області) про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, - відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог районний суд виходив з їх безпідставності, посилаючись на те що відповідачі вселились в спірне приміщення зі згоди кодишнього власника, як член сімї, іншого житла вони не мають, виселення їх та зняття з реєстраційного обліку порушить охоронювані законні інтереси та гарантії прав на житло.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17.12.2019 року і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних обовязків.Суд не встановив інших обставин стосовно відносин між сторонами, у неї виникла гостра необхідність розпорядженням своїм житлом, а тому суд зробив необгрунтований висновок та порушив її право власності на житло.

Одночасно посилається на порушення судом норм ст.141 ЦПК України так чк не вирішив питання судових аитрат понесених сторонами та ч.4 п.5 ст.265 ЦПК України

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скагу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду ,без змін, посилаючись на те, що районний суд зробив правильні висновки по суті вирішення спору, зокрема, що вселення відбулось зі згоди колишнього власника та спірна квартира є постійним місцем проживання відповідачів.

Одночасно зазначає, що в серпні 2001 року квартира була передана її родині та в неї викликає сумнів щодо акту приймання-передачі квартири з ОСОБА_7 -17.12.2001 року. Свідоцтво про правло власності видано ОСОБА_7 14.03.2002 року та піддписано ОСОБА_11 , котрий на той час був заступником міського голови м. Іллічівська ОСОБА_13, а не Головою місцевої ради.

Представник третї особи служби у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті

В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Суд встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 -боат позивачки, перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 грудня 1999 року по 18 листопада 2015 року.

Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В спірній квартирі зареєстрований і батько малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.9).

Сім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_8 проживали в квартирі АДРЕСА_1 , в якій на даний час і продовжує проживати ОСОБА_3 з дітьми.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , якій на праві власності належала спірна квартира - АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , її донька ОСОБА_4 на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області 13.06.2016 року зареєстрованого у реєстрі за №1581

стала власницею квартири АДРЕСА_1 та зареєструвалась у ній.

За відомостями відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ( а.с.9).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до Іллічівського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Будинки АББО», ОСОБА_8 , про визнання протиправними дій щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , без згоди всіх співвласників та зобов`язання зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , - відмовлено в повному обсязі.

Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області як орган опіки і піклування надав висновок, згідно якого вважає не доцільним виселення та зняття з реєстраційного обліку родини ОСОБА_3 , у складі матері ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

У вказаному висновку зазначено, що ОСОБА_3 була запрошена в службу у справах дітей на співбесіду, під час якої надала письмове пояснення, що квартира АДРЕСА_1 у 2001 році була придбана за програмою «Молодіжного будівництва» нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_8 . З того часу вони однією сім`єю мешкали у вказаній квартирі, де в подальшому народилося двоє дітей, які також з народження мешкають в квартирі, де для них створено всі умови для виховання, життя та розвитку.

Іншого житла ОСОБА_3 не має, пропозицій від ОСОБА_4 щодо укладання будь-яких договорів найму вказаного житла не було.

У разі виселення, вона з дітьми, один з яких малолітній, залишиться на вулиці.

Слід зазначити, що малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено.

Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим, у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми:

-перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном.

- друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями.

-третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним.

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

а) чи є втручання законним;

б) чи переслідує воно "суспільний інтерес";

в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питанняк застосування та наслідків дії його норм.

Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У даному випадку спір виник між новим власником квартири, та користувачами який вселились в неї у визначений законом спосіб, з приводу користування вказаним житлом після смерті колишнього її власника.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Якщо особи, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Враховуючи, що відповідачі вселидись до спірної квартири зі згоди її власника,як її члени сімї, а тому судова колегія погоджується з висновком районного суду, що право користування цим житлом набуто правомірно.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановлення сімейних відносин, колишній власник і члени її сім`ї, тобто син,невістка вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і права відповідачів, розглядаються, як постійні.

За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Вирішуючи спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві.

Встановлено, що відповідачі проживають в квартирі АДРЕСА_1 з 2001 року, позивачка ОСОБА_4 набула право власності в порядку спадкування за заповітом з 16.06.2017 року, забезпечена житлом та постійно проживає в АДРЕСА_4 який зазначено в її позовній заяві та апеляційній скарзі.

Указані обставини, районним судом оцінені з урахуванням вимог ст.391 ЦК України, а посилання на те, що позивачка бажає розпорядитись своїм майном на власний розсуд продати чи здати в оренду іншим особам оцінюється з врахуванням ст.777 ч.2 ЦК України, оскільки наймач,який належно виконує свої обовязки за договором найму,у разі продажу речі,переданої у найм,має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки та захистом права відповідачки та її дітей.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК, яка діяла на час вирішення спору,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

З врахуванням зазначеного, судова колегія приходить до висновку, що районний суд врахував вимоги позивачки про припинення права користування відповідачами спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції.

Вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивачка забезпечена житлом, а квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання відповідачів котрі постійно в ній проживають понад 13 років, окрім спірної квартири іншого житла немають та ОСОБА_3 змушена забезпечити належні умови не лише для себе, але і для малолітніх дітей,які проживають разом з нею.Окрім цього в цій квартирі зареєстрований і батько дітей.

Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені, необхідно зазначити, що її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, як власника житла, які перевищують інтереси відповідачів оскільки вона забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано.

Таким чином, виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та її малолітніх дітей, суперечить правам, звужує обсяг існуючих майнових прав є порушенням охоронюваних законом інтересів малолітніх дітей щодо жилого приміщення в котрому проживають їх батьки та порушенням гарантій збереження права на житло.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків,опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частини 4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Враховуючи положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», можна зробити висновок, що чинне законодавство України вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367,368,374,375 ,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити - без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17.12.2019 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 06.08.2021 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

О.С.Комлева