Справа № 639/3542/21
Провадження № 2/639/1704/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2021 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гаврилюк С. М.,

при секретарі судового засідання Пивоваровій Т. В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Скляр М. І.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу № 639/3542/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем, встановлення факту не прийняття спадщини,

встановив:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Скляр М. І., яка діє на підставі ордеру, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд встановити факт не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з 20.05.2005 та встановити факт не прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який є батьком сторін справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пілся його смерті відкрилася спадщина. Після відкриття спадщини спадкоємцями в рівних частинах були: дружина спадкодавця ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; син спадкодавця позивач; донька спадкодавця відповідач. Дружина спадкодавця прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після відкриття спадщини на спадкове майно батька позивач звернувся до Другої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину без урахування частки у спадщині, яка належить відповідачу, на яку було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зазначену відмову вмотивовано тим, що відповідач фактично прийняла спадщину, адже постійно проживала із спадкодавцем на момент його смерті, що встановлено за довідкою з реєстру територіальної громади м. Харкова та відомостями відділу моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області; відповідачем не було подано у встановлений строк заяву про відмову від спадщини. Проте, відповідач не могла фактично прийняти спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця не проживала разом з ним.

20.05.2005 відповідач уклала шлюб з громадянином Німеччини та з того часу й до сьогодні проживає на території Німеччини, прийняла німецьке громадянство. Більш того відповідачем складено нотаріальну заяву від 26.01.2021, у якій зазначено, що вона за місцем реєстрації померлого батька не проживає та на спадщину не претендує. Однак, нотаріус не прийняла зазначену заяву з огляду на її подачу після спливу 6 місяців з дати смерті.

У зв`язку з вказаним позивач не має можливості прийняти спадщину і вимушений звернутися до суду.

22.06.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання (а.с. 32-33).

Представником позивача подано до суду заяву про розляд справи за її відсутності, у якій просила у зв`язку з визнанням відповіадчем позову задовольнити позовні вимоги у підгоовчому засіданні.

Відповідач позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позовних вимог про встановлення факту її не проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 20.05.2005 та встановлення факту не прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зазначено в направленій на адресу суду письмовій заяві. Окрім того, у заяві ОСОБА_2 зазначила, що дійсно вже тривалий час вона проживає у Німеччині та є громадянкою Німеччини з 2011 р. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли помер її батько ОСОБА_3 , відповідач також проживала за кордоном. Останній раз вона була присутня на території України в липні 2018 року протягом 14 діб. За таких обставин відповідач вважає, що спадщину після батька не прийняла.

Дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , виданого 25.09.1973 Палацом новонароджених м. Харкова та серії НОМЕР_2 , виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції (а.с. 7, 8).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 22 квітня 2003 р., реєстраційний № НОМЕР_3 , виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням від 22.04.2003 № 4829, ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

З копії свідоцтва про шлюб з доданим нотаріально засвідченим перекладом з німецької на українську мову вбачається, що 20 травня 2005 року ОСОБА_5 уклала шлюб з Вагнером Едгаром в місті Гермерінг, Німеччина. Після одруження прізвище дружини ОСОБА_6 (а.с. 16, 17-18).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 набула громадянства Німеччини, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12), а також визнано відповідачем.

13.03.2020 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 14.03.2020, актовий запис № 3960 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно.

26.01.2021 ОСОБА_7 складено нотаріально посвідчену заяву, за змістом якої остання за місцем реєстрації померлого батька не проживає, на спадщину, що залишилася після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_3 , не претендує. На видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я дружини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і сина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкодавця на все майно не заперечує (а.с. 19, 20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що відображено в копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 29.03.2021, актовий запис № 5884 (а.с. 14).

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на його ім`я свідоцтв про право на спадщину без урахування частки у спадщині, яка належить дочці спадкодавця ОСОБА_5 , за результатами розгляду якої державним нотаріусом 07 квітня 2021 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Так, нотаріусом встановлено, що видати свідоцтво про право на спадщину неможливо з наступних підстав. Спадкоємцями згідно зі ст. 1261 ЦК України є в рівних частинах кожний: дружина спадкодавця ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав та померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , син спадкодавця ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_5 . Факт постійного проживання спадкоємиці ОСОБА_5 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини з 06.03.2002 по теперішній час встановлено за довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 25.11.2020, відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області від 02.12.2020. Спадкоємиця, дочка спадкодавця ОСОБА_5 , заяву про відмову від спадщини ні особисто, ні нотаріально засвідчену у встановлений законом шестимісячний термін не надала. Нотаріусом роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається лише за наявності у спадковій справі необхідних документів, що передбачено п.п. 4.12 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку. Крім того п.п. 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку передбачено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (а.с. 15).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Тому, правове значення для даної справи має встановлення та дослідження судом факту постійного місця проживання спадкоємця на момент смерті спадкодавця, який дає йому право вважатися таким, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При виборі місця проживання виявляється воля особи, право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає, у той час коли під тимчасовим місцем проживання розуміється місце перебування фізичної особи де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Тимчасова відсутність може бути безперервною, однак не повинна перевищувати шість місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Судом встановлено та досліджено той факт, що квартира АДРЕСА_2 не була постійним місцем проживання ОСОБА_2 , право її проживання у даній квартирі не обмежувалося. Натомість остання добровільно та з власної волі обрала собі постійне місце проживання, де вона з травня 2005 року проживає безперервно, строком понад 6 місяців в Німеччині, у зв`язку із створенням нової сім`ї.

Таким чином, спірна квартира не є місцем постійного проживання ОСОБА_2 , вона як співвласник не використовує своє житло протягом тривалого часу, зокрема, з травня 2005 року по даний час не проживає в цій квартирі, в утриманні квартири разом із іншими співвласниками участі не бере, оплату житлово-комунальних послуг не здійснює.

Отже, на час відкриття спадщини ОСОБА_2 постійно не проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , хоча і зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , а також у визначений законом строк не звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини.

Згідно роз`яснень викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, місце реєстрації та місце проживання не є тотожними поняттями.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У свою чергу, ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкоємця, однак, відповідач ОСОБА_2 зазначені вимоги закону не виконала, не звернулася вчасно в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку.

Разом з тим ч. 3 ст. 1272 ЦК України захищає спадкоємця у разі пропущення з поважних причин ним строку для прийняття спадщини та надає йому додатковий строк, достатній для прийняття спадщини. Так, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Однак, відповідач не вчинила жодних активних дій та належним чином не реалізувала своє право на прийняття спадщини.

Також, статтею 1297 ЦК України регламентовано обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Таким чином, навіть у разі прийняття спадщини відповідачем, у зв`язку з тим, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак всупереч вимогам зазначеної статті таких дій ОСОБА_2 вчинено не було.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-27745св08 від 11 березня 2009 року, де зазначив: «відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-15013св07 від 10 грудня 2008 року, де вказано, що «відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, він не заявив відмову про неї. Якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини».

Разом з тим, положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15).

Більш того, відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі та особисто зазначила у письмовій заяві, що є громадянкою Німеччини з 2011 року, станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли помер її батько ОСОБА_3 , ОСОБА_2 також проживала за кордоном. Останній раз вона була присутня на території України в липні 2018 року протягом 14 діб.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Аналізуючи викладені обставини, досліджені докази, враховуючи встановлені у судовому засіданні факти та беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд доходить висновку щодо задоволення обґрунтованих позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 454,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 142, 206, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 1268, 1269, 1272 , 1297 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем, встановлення факту не прийняття спадщини задовольнити.

Встановити факт не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з 20.05.2005.

Встановити факт не прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Новобаварському районі м. Харкова повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за квитанцією № 0.0..1 від 28.05.2021, у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка Німеччини, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 13.08.2021.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Суддя С. М. Гаврилюк