Справа № 372/1911/21
Провадження № 2-1271/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2021 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Висоцької Г.В.,

при секретарі Євдокімовій В.С.,

розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 6 752,00 грн., проценти за користування позикою у розмірі 44,58 грн. та 3 проценти річних від простроченої суми у розмірі 27,75 грн., моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. і судовий збір у розмірі 908,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що відповідач у період із 19.11.2019 року по 30.06.2020 року працював у ПП «УСІ-32», керівником якого є позивач. Після чого, з 01.07.2020 року відповідач працевлаштувався у ФОП ОСОБА_3 . Перебуваючи у нейтрально-товариських відносинах, відповідач попросив позивача, як фізичну особу, надати йому грошову позику. 17.02.2021 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 6752,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів у термін до 30.03.2021 року. На підтвердження укладання такого договору, відповідач надав позивачці розписку. Свої зобов`язання відповідач не виконав, чим завдав позивачці моральну шкоду, оскільки така сума є досить значною для неї, особливо в умовах введених на території м. Києва карантинних заходів. У зв`яжу із чим, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 09 червня 2021 року відкрито спрощене провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач подав до суду відзив, в якому зазначив, що у нього відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем, а наявна заборгованість перед клінікою ПП «УСІ-32», яку він до цього часу не сплатив через свою фінансову неспроможність. Зазначив, що на початку 2021 року працював у стоматологічній клініці ПП «УСІ-32» під керівництвом позивача ОСОБА_1 . За домовленістю із нею, у рахунок заробітної плати, пролікував зуби своїй бабусі. Після проведення такого лікування грошей на погашення наданих послуг у нього не вистачило. У зв`язку із чим, позивач зобов`язала його написати розписку про те, що в нього залишилась заборгованість за лікування перед директором ПП «УСІ-32» на суму 6752 грн. з погрозою звільнення. Так, як він не хотів втрачати роботу, розписку написав під диктовку позивача. Прийшовши 11.02.2021 року дізнався, що його звільнено і необхідно погасити заборгованість перед клінікою. Зазначив, що розписка не відповідає формі встановленій ст. 1046 ЦК України. Особисто коштів від позивача не отримував, у зв`язку із чим не міг з позивачем особисто укласти договірні відносини та заподіяти їй моральної шкоди.

Сторони в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без участі сторін.

Суд дослідивши та оцінивши докази по справі, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 19.11.2019 по 30.06.2020 року ОСОБА_2 , працював лікарем-стоматологом у ПП «УСІ-32», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_2 , що міститься в матеріалах справи.

В судовому засіданні ОСОБА_2 наголосив, що не отримував грошових коштів в розмірі 6752 грн. від ОСОБА_1 . Вказана сума це сума боргу перед ПП «Усі 32», яку він заборгував за надані його родичці (бабі) послуги, пов`язані із протезуванням зубів, загальний розмір якого за домовленістю із роботодавцем становив 30 000 грн. В зв`язку із тим, що відповідач був звільнений з ПП «Усі 32», залишок боргу за послуги не сплачений ним та становить 6752 грн., суму, яку він визнає, проте не вважає її позикою.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу, за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Такий договір є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Позивач у своєму позові вказує, що вона особисто передала, а відповідач отримав в готівковій формі вказані кошти 17.02.2021 року.

На підтвердження даного факту позивачем до суду надано копію розписки.

Так, на думку суду, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також, потрібно ретельно досліджувати текст самої розписки, оскільки не завжди сам текст розписки свідчить про факт отримання грошей.

Проте, як вбачається саме з копії такої розписки, остання написана на ім`я директора ПП «УСІ-32», тобто юридичної особи,проте позивачем у даній справі виступає ОСОБА_1 як фізична особа.

Також суд з тексту розписки не вбачає моменту та факту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним.

Відповідачем у відзиві вказувалось, що дана розписка була написана під тиском з боку позивача.

Суд має зазначити, що на практиці трапляються випадки, коли боргова розписка видається не за наслідками одержання грошей у позику, а під впливом інших обставин, зокрема, й вищенаведених. Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що розписка, надана відповідачем позивачці про нібито наявну певну суму боргу не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являється до договорів позики, а саме: розписка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, зокрема, щодо їхніх дат та контрагентів.

Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Оскільки моменту та факту передання грошей судом не встановлено, в розписці ці дані не відображені, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики незаконними, необґрунтованими та таким, що задоволенню не підлягають.

Також не підлягають стягненню з відповідача проценти за користування позикою у сумі 44,58 грн., та 3% річних у розмірі 27,75 грн., оскільки вказані вимоги є похідними від основних, тому в їх задоволенні необхідно теж відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд залишає всі понесені судові витрати за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Г.В. Висоцька