ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 637/1179/19

провадження №22-ц/818/4166/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

Учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 березня 2020 року у складі судді Омельченко К.О., -

в с т а н о в и в:

16.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі за текстом ТОВ «ВЕЛЛФІН») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з на свою користь заборгованість за кредитом станом на 06.09.2019 у загальному розмірі 84117,00 грн., з яких: 2 000 грн. - основний борг; 40 022 грн. - заборгованість по відсоткам, 42 095 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики №64503 від 16.08.2016 року у розмірі 84 117 грн.. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року у складі судді Штих Т.В. у задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що про існування вказаного у позові договору їй взагалі не відомо, оскільки такого вона не укладала, з цього приводу 04.11.2020 Шевченківським відділом поліції ГУ НП в Харківській області відкрито кримінальне провадження№ 0000863 за ч. 1 ст. 190 КК України.

Судом першої інстанції недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (підписання договору, ідентифікація особи, яка його підписувала, перерахування та отримання коштів).

Суд взагалі не досліджував обставину підписання цього договору позики відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису в контексті Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Судом не встановлено, що примірник договору, який ніби то укладався переданий відповідачу після того, як договір, на думку позивача, був підписаний, у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування».

Не доведено обставини переведення відповідачу грошових коштів.

Також вказує на те, що в матеріалах справи відсутній розгорнутий розрахунок заборгованості.

Крім того, просить застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що останнім можливим днем подачі позову був 15.09.2019.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином виконані умови договору позики, в той час, як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені договором строки не повернуті, в наслідок чого у останньої утворилась заборгованість зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів, яка позивачем обґрунтована.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» () є фінансовою установою (т. 1 а.с.9-11, 14).

З копії заявки для отримання позики убачається, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» та (позикодавець) та особа з анкетними даними, згідно розміщених на сайті копій документів, ОСОБА_1 (позичальник) 16.08.2016 року мали намір укласти договір позики № 64503 в електронній формі.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» посилалося на те, що позивач є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. 16.08.2016 між ним та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір позики № 64503 в електронній формі. За умовами п. 1.1. укладеного між сторонами договору, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 2000,00 грн. строком на 30 днів, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3. договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Позивачем в порядку встановленому п. 1.4. договору позики на картковий рахунок позивача, який зазначений в заявці на видачу кредиту, перерахована сума позики в розмірі 2000,00 грн., що підтверджується повідомленням від 30.08.2019. Таким чином, вважав, що ним належним чином виконані умови договору позики, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість за договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів. Згідно п. 1.5. договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,98 процента від суми позики, але не менше ніж 20 грн. 00 коп. за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього договору; 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

На підтвердження укладення між сторонами договору позики, позивачем надано суду копію заявки відповідача про укладення договору позики (т. 1 а.с. 28-35) , договір позики № 64503 від 06.08.2016 (т. 1а.с.36-44), договір щодо заборгованості за договором № 64503 від 06.08.2016 (т. 1 а.с. 45), копію договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 (т. 1 а.с. 47-51).

Відповідно до п.1.1 вказаного договору позики № 64503 від 06.08.2016 , позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 2000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування кредитом.

Пунктами 1.3, 1.4 договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів, а дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, є датою укладення договору.

Згідно з п.1.5 вищевказаного договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 20 грн. за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Позивачем зазначено, що умови договору виконано шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача коштів в розмірі 2000 грн.. Разом з тим відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує.

Згідно довідки ТОВ «ВЕЛЛФІН», станом на 06 вересня 2019 року загальна сума заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором позики від № 64503 від 06.08.2016 складає у загальному розмірі 84 117 грн (т. 1 а.с.45), з яких:

-2000 грн. заборгованість за основною сумою,

-40 022,00 грн. заборгованість за відсотками,

- 42 095,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Як на підставу позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» посилалося на те, що зобов`язання за договором позики від 06 серпня 2016 року відповідач належним чином не виконала, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 84 117,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини 1, 2 статті 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

У рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону (частина 6 статті 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем ТОВ «ВЕЛЛФІН» не доведено, що примірник договору, який належить споживачу, був переданий йому після підписання сторонами договору у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування».

Також, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

За правилами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно встановлених фактичних обставин справи, Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні статей 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Матеріали справи свідчать про те, що 06 серпня 2018 року особа, з анкетними даними, згідно розміщених на сайті копій документів, ОСОБА_1 оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки на офіційному веб-сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» (у заявці відповідач зазначив: ПІБ, розмір позики 2 000,00 грн., строк позики 30 днів, паспортні дані, номер банківської картки, номер телефону, електронну адресу, адресу реєстрації, сімейний стан, тощо, також у заявці міститься фото заявника як особи, яка особисто виконала електронну заявку) (а.с. 28-35).

Згідно пункту 1.4. Договору позики № 64503 від 06.08.2016 , убачається, що цей договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний Позичальником та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Договором.

Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.

Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження).

Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня».

Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Матеріали справи свідчать про те, що ані наданий позивачем договір про організацію переказу грошових коштів, укладений за № ВП 1805516-3 від 18.05.2016 між ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (оператор послуг платіжної інфраструктури) та ТОВ «ВЕЛЛФІН» (т. 1 а.с.47-51), ані будь-які інші данні не містять повний номер картки, на який, як стверджує позивач, було здійснено перерахування коштів.

Отже, в порушення вказаних вимог закону ТОВ «ВЕЛЛФІН» не надано належних доказів на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідачки.

Оскільки п.1.4 Договору позики передбачено, що договір є укладеним з моменту перерахування суми коштів на рахунок позичальника, то відсутність доказів перерахування позивачем коштів на рахунок ОСОБА_1 свідчить про те, що договір позики не є укладеним.

Колегія суддів звертає увагу, що документи, які встановлюють розмір заборгованості, мають бути виключно документами первинної бухгалтерської документації, оформленої у відповідності до норм статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, і складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарської операції. До таких документів відносяться: платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, виписки з рахунків та інше.

Колегія суддів враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Доводи відповідача стосовно того, що вона взагалі не заповнювала ніяких електронних договорів на сайті та не використовувала для цього свій електронний підпис про що внесено відомості до ЄДРСР та порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки, у даному випадку, підстави звільнення від доказування відсутні , так як остаточного рішення за вказаним фактом, яке набрало законної сили , матеріали справи не містять (ч. 6 ст. 82 ЦПК України). Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про обґрунтованість вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів проведення безготівкового розрахунку. У справі відсутні будь-які докази того, що позивачем передано відповідачці на виконання договору позики № 64503 від 06.08.2016 кошти у розмірі 2000 грн., а тому у задоволені позову слід відмовити за його недоведеності.

Щодо вимоги відповідачки стосовно застосування до спірних правовідносин строку позовної давності колегія судді зазначає таке.

Ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

П. 2.2.Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз`яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141, п. п. «б», «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України судовий збір сплачений за розгляд справи у суді першої інстанції покладаються на позивача, а судовий збір у розмірі 2881 грн 50 коп, сплачений відповідачем за перегляд справі у суді апеляційної інстанції підлягає стягненню з ТОВ «ВЕЛЛФІН» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п. 2 ч. І ст.374, п.п.2,3,4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389,390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 березня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн. 50 коп., сплачений за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук