ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

02 серпня 2021 року

м. Харків

Справа № 638/3894/20

Провадження № 22-ц/818/3160/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Хорошевського О.М.

суддів Котелевець А.В., Маміної О.В.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Офіса Генерального Прокурора,

треті особи - Начальник другого наглядового відділу ГПУ Базуркаєв О., Процесуальний прокурор прокуратури Полтавської області Мандич С.М., Слідчий СУ НП в Полтавській області Лиховид Р.І., Слідчий ТУ ДБР у м.Полтава Папу В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Офісу Генерального Прокурора на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року, постановлене суддею Цвірою Д.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Офіса Генерального Прокурора, треті особи: Начальник другого наглядового відділу ГПУ Базуркаєв О., Процесуальний прокурор прокуратури Полтавської області Мандич С.М., Слідчий СУ НП в Полтавській області Лиховид Р.І., Слідчий ТУ ДБР у м.Полтава Папу В.В. про компенсацію моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, у розмірі 1 126 710,00 гривень, спричиненої відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності.

В обгрунтування позову зазначено, що 25 жовтня 2017 він звернувся до Генеральної прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст 364,365,366, 367,382 КК України, вчинені співробітником прокуратури Полтавської області. Проте, посадова особа ГПУ ОСОБА_2 не вніс відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 25.10.2017, чим порушив конституційне право на доступ до правосуддя ОСОБА_1 19 грудня 2017 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва виніс ухвалу, якою зобов`язав уповноважених осіб Генеральної прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 26.10.2017. 25 січня 2018 року уповноважена особа Генеральної прокуратури України внесла відомості в ЄРДР 0000165 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, яке в порядку ст. 218 КПК України було спрямовано до прокуратури Полтавської області для організації досудового розслідування. 16 лютого 2018 року прокуратура Полтавської області повідомила ОСОБА_1 , що органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні визначено слідче управління ГУ НП в Полтавській області. У період часу з червня 2018 року по лютий 2020 року позивач звертався зі скаргами у різноманітні судові інстанції на умисну протиправну бездіяльність відповідача та третіх осіб та грубе, систематичне порушення вимог КПК України. На його думку, з вини відповідача та третіх осіб він був вимушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань неможливості продовжити активне особисте життя, в особистій репутації, у власні безпеці, у впевненості у собі та в майбутньому, у недоторканості громадянина України, оскільки люди, що вчинили кримінальне правопорушення не покарані, що призвело до неможливості задовольняти актуальні для нього потреби в благополуччі сім`ї, відчутті гідності, соціальної та правової захищеності і вимагає від нього докласти значних додаткових зусиль для організації свого життя. Своєю тривалою бездіяльністю йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 1 267 710,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 січня 2021 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Держави України в особі Офісу Генерального прокурора за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у розмірі 6000, 00 гривень з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Держави України в особі Офісу Генерального прокурора на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 гривен 80 копійок.

В іншій частині позовні вимоги залишені без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Офіс Генерального прокурора звернувсяь з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог як необгрунтоване, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права ст.ст. 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, та порушенням норм процесуального права ст.ст. 76-81, 263-264 ЦПК України.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що посадовими особами Офісу Гегерального прокурора та Державного бюро розслідувань будь-яких протиправних дій стосовно позивача вчинено не було. Сам факт звернення позивача з заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про порушення його прав.

Належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими ОСОБА_1 обгрунтовує свої вимоги, не надав.

До суду апеляційної інстанції надійшов відзив від ОСОБА_1 в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення конституційних прав позивача, внаслідок бездіяльності відповідачів, про що свідчать відповідні судові рішення. При цьому суд керувався положеннями статті 56 Конституції України, статтями 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд дійшов висновку, що на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 6000,00 грн.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Генеральної прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст 364, 365, 366, 367, 382 КК України, вчинені співробітником прокуратури Полтавської області.

19 грудня 2017 слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва виніс ухвалу, якою зобов`язав уповноважених осіб Генеральної прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 26.10.2017.

26.01.2018 Генеральною прокуратурою України на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2017 до Єдиного реєстр досудових розслідувань внесено відомості за № 0000165 від 26.01.2018 за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 26.10.2017 за фактом неправомірних дій окремих працівників прокуратури Полтавської області за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Матеріали кримінального провадження №0000165 від 26.01.2018, для організації розслідування та забезпечення нагляду за додержання законів під час проведення досудового слідства у формі процесуального керівництва 05.02.2018 надіслано до прокуратури Харківської області.

Постановою заступника прокурора Полтавської області від 14.02.2018 здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено слідчому управлінню Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області від 19 березня 2018 року відмовлено у визнанні потерпілими ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000165, яку ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18 червня 2018 року скасовано.

07.02.2019 ОСОБА_1 визнано потерпілим та вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 0000165.

Постановою слідчого СУГУНП в Полтавській області від 20 травня 2019 року кримінальне провадження № 0000165 від 26.01.2018 закрито.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2019 року постанову про закриття кримінального правопорушення скасовано.

Крім того, у період часу з червня 2018 року по лютий 2020 року позивач неодноразово звертався зі скаргами у різноманітні судові інстанції на умисну протиправну бездіяльність відповідача та третіх осіб та грубе, систематичне порушення вимог КПК України..

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, на умисну протиправну бездіяльність відповідача та третіх осіб та грубе, систематичне порушення вимог КПК України.

Вважає, що протиправними діями та бездіяльністю було порушено його права та свободи.

Також вказав, що внаслідок вказаних неправомірних дій відповідача було порушено його звичайний лад життя, що призвело до погіршення та позбавлення можливості в реалізації своїх звичок та бажань, принизило його честь, гідність та ділову репутацію, що в свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, з вини відповідача він тривалий час позбавлений впевненості в безпеці та справедливості.

Вирішуючи спір в частині задоволених позовних вимог суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між прийняттям судових рішень про задоволення скарг ОСОБА_1 на бездіяльність службових осіб та настанням шкоди.

Судова колегія не може погодитись з такими висновками.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Дії (бездіяльність) відповідачів, внаслідок яких було завдано моральної шкоди ОСОБА_1 , є предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елементу делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого завдання шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію, 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

Метою оскарження ОСОБА_1 бездіяльності уповноважених осіб прокуратури та органів досудового слідства у цій справі було оспорювання процесуальної діяльності прокуратури.

Зазначене не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.

Оскарження процесуальних дій посадових осіб та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були поновлені.

Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20).

Отже, судом першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому відповідачем моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та моральною шкодою, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального Прокурора задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Компенсувати за рахунок держави Офісу Генерального Прокурора сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді:

А.В. Котелевець

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 03.08.2021.