22-ц/804/1889/21
266/1454/17

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/1454/17

Номер провадження 22-ц/804/1889/21

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А., Мальцевої Є.Є.

секретар - Целовальник К.А.

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником

якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року, у складі судді Курбанової Н.М., повний текст рішення складений 06 травня 2021 року,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

до ОСОБА_1

про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя,

В с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» або Банк) звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило:

- передати в управління Банку нерухомість, щодо якої 06 грудня 2012 року по справі № 0541/4486/2012 винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 80/МК-07 від 07 грудня 2007 року;

- зобов`язати ОСОБА_1 , на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору № 80/МК-07 від 07 грудня 2007 року повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Також просило стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

В мотивування позову зазначило, що 07 грудня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №80/МК-07, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 99500,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 16,00 % річних, з кінцевим терміном повернення 01 грудня 2017 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку нежилу будівлю АДРЕСА_1 . Відповідачка, в порушення умов кредитного договору, свої зобов`язання за договором виконала частково. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2012 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежитлове приміщення, що розташовано за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Посилаючись на положення статті 34 Закону України «Про іпотеку», просило задовольнити вимоги.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя задоволено повністю.

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2017 року заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя скасовано, справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з тих обставин, що в порядку статті 39 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки нежитлову будівлю звернуто стягнення в судовому порядку та рішення суду не виконано, однак позивачем не надано ніяких доказів по зверненню даного рішення до виконання, процедури його примусового виконання, зазначено лише про неможливість доступу до предмету іпотеки, на підтвердження чого жодних доказів суду не надано.

З урахуванням того, що позивачем не доведено наявність передбачених частиною першою статті 34 Закону України «Про іпотеку» підстав для передачі в управління позивачу об`єкту іпотеки, який позбавлений права здійснювати діяльність у сфері торгівлі, а іпотечне нерухоме майно є за своїм цільовим призначенням крамницею, не зазначено умов, на яких управління майном буде здійснюватися, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача.

При цьому суд не погодився з посиланням сторони відповідача на положення статті 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки вона зупиняє право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, в той час коли при передачі майна в управління, продажу майна не відбувається.

Суд, встановив з договору іпотеки від 07 грудня 2007 року, укладеного між сторонами, що строк дії договору встановлений до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всім додатковим угодам до нього, дійшов висновку, оскільки основне зобов`язання не виконано, про що сторони не заперечували, кредитний та іпотечний договори діють, строк позовної давності зі зверненням до суду з позовом позивачем не пропущено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

07 червня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало через суд першої інстанції апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосуванні норм матеріального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 червня 2021 року визначено склад колегії: головуючий суддя (суддя доповідач): Ткаченко Т.Б., Барков В.М., Зайцева С.А.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 червня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2021 року визначено склад колегії: головуючий суддя (суддя доповідач): Ткаченко Т.Б., Зайцева С.А., Мальцева Є.Є.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» мотивована тим, що в порушення умов кредитного договору, відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконала. Станом на момент звернення до суду з позовом про передачу предмету іпотеки в управління майно не реалізоване через кризу на ринку нерухомості на сході України, відповідач не здійснює погашення заборгованості по кредитному договору, що й стало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права шляхом передачі предмету іпотеки в управління з метою збереження предмету іпотеки та отримання прибутку від предмету іпотеки.

Не відповідає обставинам справи висновк суду про недоведеність підстав для передачі в управління позивачу об`єкту іпотеки, враховуючи, що передача спірного майна в управління на підставі статті 4 Закону України «Про іпотеку» здійснюється з метою реалізації предмету іпотеки іншій особі, належного збереження і використання іпотечного майна для отримання доходів, які будуть спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Аналогічного висновку дійшла колегія Вищого господарського суду України в постанові від 16 грудня 2015 року по справі № 926/332/15.

Хибною є і позиція суду щодо не зазначення в позові умов передачі в управління предмету іпотеки відповідно до положень глави 70 ЦК України, оскільки договір управління майном є двостороннім та укладається за взаємною згодою на відміну від передачі іпотечного майна в управління за рішенням суду, яким фактично реалізується суб`єктивне право іпотекодержателя.

Відзив на апеляційну скаргу

На виконання положень статті 360 ЦПК України представником відповідачки ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вирішуючи спір суд не допустив порушень норм матеріального права, керуючись статтею 34 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління до його реалізації в порядку, встановленому цим законом. Раніше Банк відмовлявся від пропозиції державного виконавця прийняти предмет іпотеки у власність посилаючись на те, що, відповідно до положень частини 3 статті 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється діяльність у сфері торгівлі, а цільове призначення спірного нежитлового приміщення це магазин для здійснення торгівлі. Безумовна передача предмета іпотеки в управління суперечить статті 34 Закону України «Про іпотеку». Умови управління визначаються договором або за рішенням суду. Договір управління між ОСОБА_1 і Банком не укладався, в позові Банку умови не визначені. Враховуючи положення статті 13 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, суд не може їх визначати за своєю ініціативою. В контексті умов передачі предмета іпотеки в управління посилається на кредитний договір і договір іпотеки, однак ними не передбачалися умови передачі іпотечного майна в управління. Раніше, на підставі рішення суду, Банку було надано право на продаж предмета іпотеки, яке він не реалізував та матеріли справи не містять доказів того, що Банк намагався це зробити, а ОСОБА_1 будь-яким чином перешкоджала реалізації цього права. Не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо покладання на відповідачку обов`язку звільнення нежитлового приміщення від будь-якого майна, оскільки як статтею 34 Закону України «Про іпотеку», так і будь-яким Законом України, не передбачено автоматичного звільнення приміщення від будь- якого майна.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що з рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.12.2012 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18.05.2013 року в частині звернення стягнення і визначення суми заборгованості, яке набрало законної сили 18 травня 2013 року вбачається, що 07 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 80/МК-07. Виконання зобов`язань за даним договором було забезпечене іпотечним договором від 07 грудня 2007 року, згідно з яким предметом іпотеки є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №80/МК-07 від 07 грудня 2007 р., укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , яка утворилася станом на 6 червня 2012 року у розмірі 154925,84 доларів США і 179371, 35 грн, що складається із заборгованості за кредитом 94536,15 доларів США, за процентами за користування кредитом 60389,69 доларів США, пені 179371,35 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки: нежилу будівлю, що знаходиться: АДРЕСА_1 , а саме: основні будівлі (літери А-1, Б-1, Д-1), прибудови (літера А-1-1, А-2-1, уборну В-1, сараї Г-1, Е-1, ворота №1) загальною площею 266,30 кв.м., що належить ОСОБА_1 . Реалізації предмету іпотеки провести шляхом надання права ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» продажу вказаної нежилої будівлі з укладанням від імені власника договору купівлі-продажу, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також особою-покупцем, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В решті рішення залишено без змін.

Рішеннями судів встановлено, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення від 10 липня 2009 року у розмірі 795329,99 грн, знаходився в провадження Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ та постановою від 09 квітня 2012 року повернуто стягувачу, оскільки Банк не залишив за собою непродане майно боржника.

Відповідно до п. 6 договору застави від 07 грудня 2007 року, укладеного між сторонами, в забезпечення виконавцем заставодавцем зобов`язань за кредитним договором заставодавець надав в заставу вітрину скляну для кондитерських виробів, 2006 року випуску, заставна вартість 451,00грн., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 2, а.с. 41-43).

Договором іпотеки від 07 грудня 2007 року, укладеного між сторонами, питання передання іпотечного майна в управління Банку, відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про іпотеку», сторонами передбачено та врегульовано не було.

Відповідно до п. п. 6, 16 вказаного договору, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення предмету іпотеки: крамниця. Іпотекодавець має право користуватися предметом іпотеки виключно за його цільовим призначенням.

Згідно з листом №30.1.0.0/2 від 17.02.2016 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направляв на адресу ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення від власних речей, вивільнення та передачу нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», в управління Банку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Донецького апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (т.2 а.с.107, 110 - 112).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини справи судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, Банк посилався на укладення сторонами 07 грудня 2007 року кредитного договору № 80/МК-07, договору іпотеки, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку належне їй на праві власності майно нежитлову будівлю, розташовану в АДРЕСА_1 , на яке, на підставі рішення суду звернуто стягнення шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та на положення статті 34 Закону України «Про іпотеку» (т.1 а.с.2, 3).

Разом з тим, відповідно до змісту статті 34 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є лише додатковим механізмом, спрямованим на задоволення вимог кредитора, при цьому така норма Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Отже, для застосування вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» мають настати дві обов`язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання).

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на наявність указаних обставин не посилалось, а як підставу позовних вимог зазначало факт наявності кредитного і іпотечного договору, судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилань на неможливість виконання вказаного рішення у зв`язку з відсутністю доступу до приміщень спірного об`єкта нерухомого майна, позовна заява не містить.

Доказів того, що вказане майно використовується відповідачкою не за призначенням та, що нею вчиняються дії, спрямовані на завдання шкоди указаному приміщенню, позивачем не надано як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час перегляду справи апеляційним судом.

Також Банком не наведено будь-яких посилань, у який спосіб Банк має намір отримати дохід від майна, на яке звернуто стягнення за судовим рішенням.

З аналізу положень статтей 34, 39 Закону України «Про іпотеку» слід дійти висновку , що для можливості реально виконання судового рішення у майбутньому, пред`являючи такий позов, ініціатор передачі майна в управління повинен чітко сформулювати позовні вимоги при зверненні із позовом і виписати їх у позовній заяві: правовий статус осіб, які будуть здійснювати управління, з врахуванням глави 70 ЦК України, оскільки саме нею регулюються питання управління чужим майном; характер майбутніх управлінських дій та спосіб використання майна, механізм розпорядження отриманими від управління грошима; спосіб отриманням іпотекодержателем контролю над переданим в управління майном, враховуючи при цьому, неможливість примушування особи до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї (частина друга статті 14 ЦК України); обґрунтування необхідності застосування такого засобу.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що для застосування вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» мають настати дві обов`язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання).

Банк на наявність указаних обставин не посилався. Доказів того, що нежитлове приміщення використовується відповідачкою не за призначенням та, що відповідачкою вчиняються дії, спрямовані на завдання цьому приміщенню шкоди, позивачем не надано.

Отже, у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України позивачем не доведено належними і допустимими доказами тих обставини, на які банк посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не наведено належних та допустимих доказів необхідності передачі іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період до його реалізації.

Оскільки передача іпотечного майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки та підставою передачі такого майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону України, а позивач не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення статті 34 Закону України «Про іпотеку», тому підстав для задоволення позову в частині передачі предмета іпотеки в управління іпотекодержателя немає.

Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі 473/4462/14.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанцій, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Щодо судового збору

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з позовною заявою та при подачі апеляційної скарги, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4000 грн (т.1 а.с.1, т.2 а.с. 81).

Оскільки позовні вимоги Банку про передачу предмету іпотеки в управління іпотекодержателя не підлягають задоволенню, законних підстав для відшкодування судового збору не мається.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст складений 30 липня 2021 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

С.А.Зайцева

Є.Є.Мальцева