Провадження №22-ц/812/1656/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 серпня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участю заявника ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 477/739/21 за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на рішення, яке постановив Жовтневий районний суд Миколаївської області під головуванням судді Козаченка Романа Вікторовича об 11 годині 41 хвилині у приміщенні цього суду 24 червня 2021 року, повний текст якого складений 25 червня 2021 року, за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Шевченківська сільська рада Вітовського району Миколаївської області, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про встановлення факту проживання на території України,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2021 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України .

Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Грузинській РСР. У 1987 р. він переїхав на постійне проживання до Української РСР та 25 вересня 1987 р. зареєструвався за місцем постійного проживання у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Однак, 04 грудня 1987 р. заявник за сімейними обставинами був вимушений виписатися та повернутися на деякий час до Грузії, де він і зареєструвався за місцем постійного проживання, а у 1988 р. знову повернувся до Української РСР та 25 листопада 1988 р. зареєструвався вже за місцем постійного проживання по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на викладене, а також на те, що він з 1988 р. по сьогоднішній день постійно проживає на території України та вважає себе її громадянином, і має бажання отримати паспорт громадянина України, заявник просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 25 листопада 1988 р. по 2021 рік.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2021 р. до участі у справі залучено заінтересовану особу - Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області (далі - УДМС).

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 червня 2021 р. заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, який має юридичне значення, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Арадеті Карельського району Грузинської РСР, постійно проживає на території України з 1988 р., зокрема постійно проживав станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду мотивовано тим, що факт проживання заявника на території України з 1988 року, зокрема, і факт його постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року - на час проголошення Україною незалежності, підтверджено належними та допустимими доказами: не тільки свідками, а й документами органу місцевого самоврядування.

У ОСОБА_1 вичерпані заходи по отриманню інших можливих письмових доказів по справі, оскільки, проживаючи в України, він працював не офіційно, не мав свого житла і не сплачував офіційно комунальні послуги.

На спростування представлених суду доказів даних не представлено.

Задовольняючи заяву суд вважає необхідним конкретизувати цей факт, щоб у нього не було безпідставних зауважень з боку державних органів під час подальшого можливого оформлення громадянства України.

В апеляційній скарзі представник УДМС вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом було неповно з`ясовано всі обставини справи, які мають значення для справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що виходячи зі змісту норм права, що регулюють набуття громадянства України, встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 25 листопада 1988 року по 2021 рік, як зазначено у його заяві, не буде мати для нього правового значення. Ухвалюючи рішення по справі, суд вийшов за межі заявлених вимог щодо встановлення факту, що має для заявника юридичне значення. На думку представника заінтересованої особи, надані заявником докази на підтвердження заявлених вимог не є належними та достатніми, а тому висновок суду щодо задоволення заяви є безпідставним.

Інші учасники справи правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення заявник та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Як встановив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Грузинській РСР.

Посилаючись на те, що він з 25 листопада 1988 року по даний час постійно проживає на території України та має намір отримати паспорт громадянина України, ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 25 листопада 1988 р. по 2021 рік.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, вважав доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим і погоджується з аргументами апеляційної скарги.

Так, на підтвердження факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року заявник надав фотокопії паспорту громадянина НОМЕР_1 , який виданий ОСОБА_1 16 березня 1984 року відділом внутрішніх справ Карельського райвиконкому ГРСР (а.с. 4, 5).

Між тим, вказані фотокопії не засвідчені, мають слабкий відтиск, що перешкоджає їх належному сприйняттю. На одному з аркушів фотокопії є запис «Первомайская Котлярево, 25 ноября 88», але не зазначено повної адреси населеного пункту (держава, район, область), відсутня назва органу, який вчинив цей напис. Тому такий доказ не може достеменно підтвердити доводи заявника про те, що з 25 листопада 1988 року він був прописаний у с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області УРСР.

Посилання заявника, що оригінал вказаного паспорту громадянина СРСР був ним втрачений не підтверджений жодним доказом, якими можуть бути звернення до компетентних органів, зокрема, правоохоронних, засобів масової інформації. До того ж, заявником не надано доказів звернення до органів внутрішніх справ України, на які покладались обов`язки з приписки громадян, на підтвердження своїх доводів про наявність у нього прописки з 1988 року у с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області.

Не можна вважати доказами постійного проживання ОСОБА_1 у зазначений ним у заяві період також пояснення свідків, акт про проживання та довідка селищної ради.

Так, допитані як свідки мешканці с. Котляреве Вітовського (раніше - Жовтневого) району Миколаївської області ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтвердили, що заявник постійно проживав у їх селі з 1988 року.

На підставі їх свідчень було також складено Шевченківською сільською радою Вітовського району Миколаївської області наданий заявником акт від 23 червня 2021 року (с. Котляреве входить до складу цієї ОТГ), відповідно до якого комісія у складі старости с. Котляреве, діловода сільської ради Переведєнцевої Т.М., за участю сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 встановили, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав без реєстрації в АДРЕСА_2 з 1988 року по теперішній час.

У довідці Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 23 червня 2021 року зазначено лише, що ОСОБА_1 проживає в житловому будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_4 .

Апеляційний суд критично ставиться до пояснень свідків та акту про проживання заявника, оскільки предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.

Колегія суддів враховує, що повідомлені свідками та викладені в акті про проживання заявника відомості не підтверджені жодним письмовим доказом, зокрема, щодо трудової діяльності ОСОБА_1 на території України у спірний період, зверненнями до будь-яких державних органів або органів місцевого самоврядування, їх документами, особистим листуванням тощо.

За такого, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доказами, які зібрані у справі, беззаперечно не підтверджено, що заявник постійно (безперервно) проживав на території України до 24 серпня 1991 року, у зв`язку із чим суд першої дійшов необґрунтованого висновку про задоволення заяви, оскільки заявником не доведено належним чином тих обставини, на які він посилався.

Оскільки апеляційним судом встановлена невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, рішення суду в силу пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволення заяви.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги та положення статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на заявника, тому відсутні передбачені законом підстави для їх розподілу апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 червня 2021 року скасувати, постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Шевченківська сільська рада Вітовського району Миколаївської області, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про встановлення факту проживання на території України відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 17 серпня 2021 року