ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 641/8895/20

провадження № 22-ц/818/2951/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Паркінг+»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2021 року в складі судді Боговського Д.Є.,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паркінг+» (далі ТОВ «Паркінг+») та просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 липня 2020 року по 24 вересня 2020 року в розмірі 57 915,90 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що вона з 21 травня 2019 року працювала на посаді головного бухгалтера в ТОВ «Паркінг+». 21 липня 2020 року вона направила заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки їй призначено пенсію з 23 липня 2020 року на підставі статті 38 КЗпП України, яку відповідач отримав 23 липня 2020 року. Однак її було звільнення лише 24 вересня 2020 року після проведеної Головним управлінням Держпраці в Харківській області перевірки дотримання відповідачем трудового законодавства.

ОСОБА_1 вважає, що на підставі статті 235 КЗпП України має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 липня 2020 року по 24 вересня 2020 року.

Зазначає, що умисна та протиправна затримка роботодавцем її звільнення, невидача трудової книжки та нездійснення своєчасного розрахунку поставило її в надскладні життєві умовим, за яких вона не мала засобів для нормального життя та можливості щодо працевлаштування на іншу роботу, у зв`язку з чим зазнала моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 10 000,00 грн.

В січні 2021 року ОСОБА_2 представник ТОВ «Паркінг+» подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив мотивовано тим, що причиною затримки звільнення ОСОБА_1 було некоректне формулювання причин звільнення у поданій нею заяві. В заяві від 21 липня 2020 року ОСОБА_1 просила «Звільнити її з посади головного бухгалтера згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України (як пенсіонера, після нарахування пенсії)», а в самій статті передбачене звільнення у зв`язку з виходом на пенсію. Таким чином, з огляду на неправильно складену заяву від 21 липня 2020 року ТОВ «Паркінг+» не могло на її підставі звільнити ОСОБА_1 . Разом з тим, з огляду на припис Головного управління Держпраці в Харківській області, трудові відносини з позивачем були припинені з 24 вересня 2020 року, проведено відповідний розрахунок та видано трудову книжку. Отже, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з підприємства на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди немає.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 була звільнена з підприємства 24 вересня 2020 року та 26 вересня 2020 року отримала розрахунок по заробітній платі та трудову книжку. А тому правові підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України відсутні.

Оскільки відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чого в ході розгляду справи судом не було встановлено, суд першої інстанції вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

12 березня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними доводам, які містяться у позовній заяві.

24 травня 2021 року ТОВ «Паркінг+» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами з підстав, передбачених частиною першою статті 369 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 21 травня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТОВ «Паркінг+» на посаду головного бухгалтера.

21 липня 2020 року ОСОБА_1 направила на ім`я директора ТОВ «Паркінг+» заяву про звільнення з посади головного бухгалтера на підставі частини першої статті 38 КЗпП України (як пенсіонерка, після нарахування пенсії) з 23 липня 2020 року, яка отримана працівником підприємства засобами поштового зв`язку 23 липня 2020 року о 13-58 годині.

17 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держпраці в Харківській області із скаргою про порушення ТОВ «Паркінг+» норм трудового законодавства.

Управлінням з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області від було проведено захід державного контролю та виявлено ряд порушень, а саме: до трудової книжки ОСОБА_1 були внесені не всі записи при прийнятті на роботу; встановлені випадки несвоєчасної виплати заробітної плати (за липень 2019 року та липень 2020 року) та допомоги по тимчасовій непрацездатності; при наявності заяви ОСОБА_1 про звільнення, в порушення положень частини першої статті 38 КЗпП України, станом на 21 вересня 2020 року з працівником не розірвано трудовий договір. Винесено припис щодо усунення виявлених порушень.

Згідно з наказом ТОВ «Паркінг+» від 24 вересня 2020 року № 235 ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера ТОВ «Паркінг+» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України (за власним бажанням) з 24 вересня 2020 року.

24 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 було направлено копію наказу про звільнення, її трудову книжку, а також відомості про розмір остаточного розрахунку при звільненні.

Вказані документи отримані ОСОБА_1 26 вересня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція) записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції передбачено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

У частині п`ятій статті 235 КЗпП України зазначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Проте за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе застосування стягнення середнього заробітку або за статтею 117 КЗпП України, або за статтею 235 КЗпП України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 та постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 758/14834/15-ц (провадження № 61-18501св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 761/36549/18-ц (провадження № 61-4174св20).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежуються лише випадками, пов`язаними із незаконним звільненням та поновленням на роботі, а можуть застосовуватися і у випадках передбачених частиною п`ятою статті 235 КЗпП України.

ОСОБА_1 просила стягнути з ТОВ «Паркінг+» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 липня 2020 року по 24 вересня 2020 року на підставі статті 235 КЗпП України.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам сторін у взаємозв`язку з вищевикладеними нормами права, судова колегія вважає доведеним факт порушення відповідачем норм трудового законодавства та трудових прав позивача, що полягало у невнесенні запису у трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 у строк, передбачений статтею 38 КЗпП України, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушено прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Нормами абзацу 3 пункту 2 розділу І Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

В силу пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пункту 8 розділу ІV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 ).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 53 407,57 грн, виходячи з такого розрахунку: 26 000,00 грн заробітна плата за травень 2020 року + 26 399,89 грн заробітна плата за червень 2020 року = 52 399,89 : 52 робочі дні = 1 007,69 середньоденна заробітна плата * 53 робочих дні, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди судова колегія зазначає таке.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно з статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції враховує конкретні обставини цієї справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у її житті, зміни у матеріальному стані, що пов`язані з незаконним затягуванням звільнення позивача, та вважає, що грошова сума в розмірі 5 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди є достатньою та справедливою.

Пунктами 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України встановлено, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 53 407,57 грн та 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір в розмірі 840,80 грн, за подання апеляційної інстанції 1 362,00 грн, що документально підтверджено відповідними платіжними дорученнями.

Таким чином, з ТОВ «Паркінг+» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 898,97 грн (67 915,90 грн - заявлені позивачем вимоги : 58 407,57 грн 90 коп. - задоволені позовні вимоги = 1,16 частина задоволених вимог; 840,80 грн : 1,16 = 724,83 грн; 1 362,00 грн : 1,16 = 1 174,14 грн).

Керуючись ст. 141, ст. 367, ч. 1 ст. 369, п. 2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Паркінг+» на користь ОСОБА_1 : суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 53 407,57 грн (п`ятдесят три тисячі чотириста сім грн 57 коп.); 5 000,00 (п`ять тисяч грн) на відшкодування моральної шкоди; судовий збір в розмірі 1 898,97 грн (одна тисяча вісімсот дев`яносто вісім грн 97 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна