Ухвала

26 липня 2021 року

місто Київ

справа № 642/2650/19

провадження № 61-12279ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у цивільній справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Прокурор - керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради у квітні 2019 року звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у виді орендної плати у розмірі 77 704, 03 грн з кожного.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради грошові кошти у розмірі 77 704, 03 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради грошові кошти у розмірі 77 704, 03 грн.

Здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року залишено без задоволення, зазначене рішення залишено без змін.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року залишено без задоволення, зазначене рішення залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у цивільній справі № 642/2650/19.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 20 липня 2021 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційні скарги, додані до них документи, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки цю скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Щодо оцінки судових рішень, які оскаржуються учасником справи, до категорії тих, що підлягають касаційному оскарженню

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Касаційному оскарженню не підлягають судові рішення у малозначних справах (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року - 2 270, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення грошових коштів.

Ціна позову у справі складає 155 408, 06 грн (77 704, 03 + 77 704, 03), яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270, 00 грн х 100 = 227 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 155 408, 06 грн, судові рішення, ухвалені у ній, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Щодо наявності винятків для допуску до касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначило, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права у подібних правовідносинах, ухвалення цими судами рішень, які суперечать практиці Верховного Суду, зокрема щодо нормативно грошової оцінки земельних ділянок.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Верховний Суд констатує, що заявником не визначено та не обґрунтовано, у чому полягає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Заявник не навів норми права, при застосуванні яких виникають проблеми та існує потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики та які носять характер фундаментального значення для права.

Верховним Судом враховано, що з приводу оцінки обставин справи у суді касаційної інстанції сформована єдина правозастосовча практика з приводу вирішення спорів щодо повернення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. Верховним Судом практика розгляду такої категорії спорів відбувається із застосуванням у подібних правовідносинах правових висновків, викладених, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Заявник додатково зазначає, що справа має виняткове значення для товариства, оскільки безпідставне задоволення позову одного із 773 власників земельних ділянок зумовить до ініціювання та супроводу рейдером, ТОВ «Партнер-Агро», сотень аналогічних позовів з посиланням на преюдиційне значення рішення у цій справі.

Також заявник зазначає, що зазначена справа має для нього виняткове значення та становить суспільний інтерес, оскільки у харківському регіоні склалися складні взаємовідносини із органами місцевого самоврядування щодо земельних питань.

Зазначені доводи Верховний Суд визнає неналежно обґрунтованими, які не мають сутнісного характеру, заявником не зазначено у чому полягає суспільний інтерес вирішення цієї справи та яке саме виняткове значення має ця справа для заявника.

Отже, наведені доводи ґрунтуються на незгоді із оскаржуваним рішенням, висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо оцінки письмових доказів та запереченнях про присудженні до стягнення суми.

З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципу відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України»

(Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки, оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів за використання земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко