Справа № 182/7708/20
Провадження № 2/0182/1256/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.08.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на наступні обставини.

Між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» 26.01.2013 року було укладено договір б/н у вигляді Заяви разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, які викладені на банківському сайті, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 5000, 00 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом.

Заборгованість за вказаним кредитним договором, внаслідок його неналежного виконання станом на 14 травня 2019 року становила 1055,01 грн., яку за постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2020 року у цивільній справі 182/4255/19, що набрала законної сили 09.04.2020 року було з нього стягнуто та стягнуто 398, 60 грн. судового збору, а всього стягнуто 1453, 61 грн.

Постановою державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10.11.2020 року було відкрито виконавче провадження № 63552462 щодо примусового виконання виконавчого листа № 182/4255/19 про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь Ат КБ «ПриваБанк» заборгованості в розмірі 1453, 61 грн.

ОСОБА_2 повністю виконав рішення суду, що підтверджується відповідними квитанціями та Інформацією про виконавче провадження, згідно якої вказано, що ВП № 63552462 завершено 04.12.2020 року у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Таким чином, сума заборгованості за кредитним договором від 26.01.2013 року була повністю сплачена ОСОБА_2 , іншого боргу останній перед банком не має.

Незважаючи на це, відповідачем було безпідставно здійснено списання коштів з рахунку ОСОБА_2 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від. 26.01.2013 року. Так, згідно виписки за рахунком , у 01.10.2020 року, 01.09.2020 року та 09.08.2020 року відповідачем безпідставно було списано грошові кошти для погашення простроченої заборгованості у загальній сумі 5848, 91 грн.

ОСОБА_2 неодноразово звертався до працівників Банку щодо вирішення вказаного питання, але безрезультатно.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просить в інтересах ОСОБА_2 стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списані кошти у розмірі 5848, 91 грн.

Ухвалою про відкриття провадження від 11.02.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

Згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі 24.03.2021 року (а.с. 55). Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористався правом на відзив.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2020 року у цивільній справі 182/4255/19 позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту задоволено частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за Кредитним договором б/н від 26 січня 2013 року, станом на 14 травня 2019 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1055 грн. 01 коп. та судові витрати у справі у розмірі 398 грн. 60 коп. (а.с. 10-18).

Постановою державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Барановою Ю. В. від 04.12.2020 року ВП № 63552462 з примусового виконання виконавчого листа № 182/4255/19 закінчено виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 21-22)

Також згідно копії квитанції № 0.0..1 від 23.11.2020 року ОСОБА_2 сплачено в рахунок погашення боргу суму коштів 1453, 671 грн. (а.с. 44).

З копії виписки по картці/рахунку ОСОБА_2 вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» 09.08.2020 року було проведено автоматичне списання грошових коштів в сумі 52,91 грн., 01.09.2020 року було проведено автоматичне списання грошових коштів в сумі2898,00 грн. та 01.10.2020 року було проведено автоматичне списання грошових коштів в сумі 2898,00 грн. Вказані автоматичні списання грошей були проведені для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_1 , належної ОСОБА_2 (а.с. 8).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Таким чином,для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Статтею 1067 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно із статтею 1071 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, моральна шкода відшкодовується, якщо це встановлено договором або законом.

Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини, а саме передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Одними із принципів захисту прав споживачів фінансових послуг, визначених ст. 3-1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є забезпечення захисту коштів та інших активів споживачів фінансових послуг від шахрайства та зловживань; забезпечення захисту персональних даних споживачів фінансових послуг.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» 01.10.2020 року, 01.09.2020 року та 09.08.2020 року було проведено автоматичне списання грошових коштів з картки ОСОБА_2 на загальну суму 5848, 91 грн. на погашення заборгованості, хоча заборгованість ОСОБА_2 була добровільно сплачена що підтверджується матеріалами даної справи.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у відповідача не було законних підстав списувати грошові кошти з рахунку ОСОБА_2 .

Отже, виходячи з вищенаведеного, відповідачем порушені права позивача, як споживача, і є неправомірним списання відповідачем з його картки 5848, 91 грн.

На підставі викладеного та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 , неправомірно списані 01.10.2020 року, 01.09.2020 року та 09.08.2020 року з картки для виплат грошей, кошти у сумі 5848, 91 грн.

Оскільки позивач, відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», звільнена від сплати судового збору, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір у розмірі 908,00 грн. необхідно стягнути в дохід держави з відповідача, оскільки позов задоволено.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77,78, 80, 81, 89, 141, 178, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 , неправомірно списані 01.10.2020 року, 01.09.2020 року та 09.08.2020 року з картки для виплат грошей, кошти на загальну суму 5848, 91 грн. (п`ять тисяч вісімсот сорок вісім грн.91 коп.).

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.).

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева