ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/99/21
Провадження № 22-ц/4820/1164/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/99/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року в складі судді Шевцової Л.М. по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енселко Агро", третя особа - Державний реєстратор Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Ткачук Олена Ігорівна про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладений між нею та ТзОВ «Енселко-Агро», скасувати державну реєстрацію, номер запису про інше речове право 26387627 від 30.05.2018 року права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Позовна заява мотивована тим, що на підставі Державного акту вона є власником земельної ділянки площею 2.16 га, кадастровий номер :05:019:0114, яка знаходиться на території Рудської сільської ради, Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. В травні 2018 року уклала з ТзОВ «Енселко АГРО» договір про надання права користування вказаною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Договір було зареєстровано державним реєстратором Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області Ткачук О.І. Але вже після укладення цього договору стало зрозумілим, що в такий спосіб, фактично, було укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки.

Не погоджуючись з таким договором, позивачка зазначала, що на час укладення договору перебувала під впливом тяжких обставин, оскільки була вагітна і потребувала лікування перед пологами, а умови договору передбачали отримання необхідних на той час коштів. При підписанні договору, фактично ознайомилася лише з останньою сторінкою договору, ознайомитися із повним текстом договору не мала змоги через погане самопочуття. Саме через наявність тяжких обставин, знаходячись у стресовому стані, через страх за життя своєї ще ненародженої дитини та необхідності лікування, вирішила укласти цей договір. Однак, в позові ОСОБА_1 вказувала, що потім з`ясувалось, що при укладенні договору невірно зрозуміла умови, які є істотними, зокрема, щодо його ціни та строку дії договору. Тому, з наведених підстав просила ухвалити рішення, яким задоволити її позовні вимоги.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року в задоволенні вказаного позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким повністю задоволити позов, посилаючись на не з`ясування в повній мірі обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального. Апелянт вказує, що оскаржуваний договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за своїми наслідками, фактично є договором купівлі-продажу, про що їй не було повідомлено на момент його укладення. Тому апелянт вважає, що оскаржуваний договір є удаваним, вчинений з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу. Проте, вирішуючи спір, суд не застосував положення ст. 235 ЦК України, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, апелянт вказує на інші порушення норм цивільного та земельного законодавства, які були допущені при укладенні договору. Так, за умовами п. 2.1. оскаржуваного договору, емфітевтичне право встановлюється строком на 99 років, тоді як за умовами ч. 4 ст. 93 ЗК України, ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Також розрахунок за умовами оскаржуваного договору відбувся, фактично, як за умовами договору купівлі-продажу, що суперечить, діючому на час укладення договору, законодавству щодо заборони продажу землі. Отже, на думку апелянта, реальність наслідків за договором емфітевзису ідентична наслідкам договору купівлі-продажу.

Апелянт вказує, що при вирішенні вказаного спору, слід застосувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року по справі № 6-1026цс16 щодо удаваності правочину. Також зазначає, що оскаржуваний договір укладений на досить значний строк 99 років, що фактично позбавляє її можливості розпоряджатися належною їй земельною ділянкою і ця ознака, також характеризує укладений договір, як договір купівлі-продажу.

Крім того, суд не дав належної оцінки обставинам щодо не виконання відповідачем умов договору про попередню домовленість про ціну договору 150000 грн., а по факту розрахунку вона отримала лише 74131 грн. 72 коп.

Також ОСОБА_1 вказує, що вирішуючи спір суд першої інстанції не взяв до уваги її доводи, що оскаржуваний договір було укладено нею під впливом тяжкої обставини.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «Енселко-Агро» вважає, що посилання позивача на ідентичність наслідків укладення договору про надання права користування земельною ділянкою і договору купівлі-продажу спростовується нормами права, які регулюють вказані договори. Також зазначає, що при укладенні оспорюваного договору до емфітевта переходить лише дві складових права власності, що є суттєвою відміною від договору купівлі-продажу. Крім того, право емфітевзису є речовим правом і виникає лише при його реєстрації. Отже, на думку відповідача, при укладенні договору були дотримані всі його умови, його укладення та чинності. Щодо плати за умовами договору, то її розмір вказано в п 3.2 становить 92089 грн. 10 коп., які отримала позивач, з рахуванням суми ПДФО та військового збору. Вказана умова була належним чином досліджена судом першої інстанції. Крім того, вважає безпідставними доводи позовної заяви та апеляційної скарги щодо укладення оспорюваного договору під впливом тяжкої обставини, введення її в оману, необізнаність і стресовий стан. Вказані доводи позивача не підтверджені належними доказами. ОСОБА_1 особисто ознайомлювалася та підписувала договір, а подання позову та послання на такі доводи після укладення договору, лише свідчить про недобросовісну поведінку самої позивачки. Тому відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 18 жовтня 2004 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 2,16 га, кадастровий номер :05:019:0114, що розташована на території Рудської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

18 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Енселко Агро» було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

За умовами договору ОСОБА_1 передала ТзОВ «Енселко Агро» право користування земельною ділянкою, площею 2,16 га, кадастровий номер :05:019:0114, що розташована на території Рудської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, з метою здійснення сільськогосподарської діяльності, зберігаючи за собою право розпорядження нею.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на строк до 31.12.2117 року, тобто на 99 років.

Згідно з пунктами 3.1, 3.3. плата за користування земельною ділянкою, яка передається землевласником землекористувачу за цим встановлюється за погодженням сторін в розмірі 92089,1 грн. за весь термін дії договору. Плата за користування земельною ділянкою сплачується у грошовій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок землевласника.

В п. 9.3 зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір не носить фіктивного та удаваного правочину, сторони свідчать, що цей договір укладено між ними не під впливом помилки, обману, насильства та тяжких обставин та при повному розумінні сторонами своїх дій та змісту даного правочину та правових наслідків, які несе для сторін факт його укладення.

Даний договір було зареєстровано державним реєстратором Соколівської сільської ради Ярмолинецького району 30 травня 2018 року № 26387627.

07 червня 2018 року ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Нова Нива» за договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб з урахуванням сплачених податків 74131,12 грн.

Згідно з частиною першою статті 102-1 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

За статтею 408 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором. Якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статей 627,628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З аналізу вищевказаних норм права слід дійти висновку, що під час вирішення спорів щодо права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 102-1 ЗК України право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для сільськогосподарських потреб відповідно до ЦК України.

Нормами ст. 235 ЦК України передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Норами ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, судом встановлено та, як вбачається зі змісту договору емфітевзису, сторони уклали договір відповідно до вимог Земельного та Цивільного кодексів в редакції на час його укладення, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору (строку дії, ціни, прав та обов`язків сторін, відповідальності сторін тощо), ОСОБА_1 як власник земельної ділянки виявила бажання передати дану земельну ділянку відповідачу у користування для сільськогосподарських потреб, а товариство погодилося прийняти цю земельну ділянку для використання з метою виробництва сільськогосподарської продукції, при укладенні спірного договору діяла свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняла рішення про передачу земельної ділянки в користуванні відповідачу за обумовлену між сторонами плату, та вступила з відповідачем в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину і умови.

Крім того в п. 9.3 договору зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір не носить фіктивного та удаваного правочину, сторони свідчать, що цей договір укладено між ними не під впливом помилки, обману, насильства та тяжких обставин, тобто в договорі сама позивач заперечувала наявність вказаних фактів, на які на даний час посилається як на підставу своїх позовних вимог.

При цьому позивач жодними доказами не довела, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, відповідач правочину навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, правочин нею вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому підстав для визнання оспорюваного правочинів недійсними судом не встановлено, а суд першої інстанції суди дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач довела, що правочин є удаваним та укладався з метою приховання іншого правочину саме договору купівлі-продажу земельної ділянки слід відхилити.

Як вбачається із змісту оспорюваного договору, ОСОБА_1 як власник передала ТОВ «Енселко Агро» (емфітевт) право володіння та право цільового використання земельної ділянки (емфітевтичне право) сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, при цьому зберігаючи за собою право розпорядження нею. Отже, беручи до уваги, що позивач укладаючи договір щодо належної їй земельної ділянки не втратила право власності на неї, цей договір не може вважатися договором купівлі-продажу і до нього не можуть застосовуватися норми права, що регулюють правовідносини купівлі-продажу земельної ділянки.

Крім того, позивачем не наведено жодних доказів того, що між сторонами відбувся саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, позивач не позбавлена можливості розірвати договір при наявності, передбачених законом підстав, договір може припинити дію з підстав, визначних в самому договорі чи законі (наприклад припинення юридичної особи), а позивач зможе вільно розпорядитись власною земельною ділянкою.

Договір емфітевзису був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним: позивач передав належну йому земельну ділянку відповідачу, а останній прийняв зазначену вище земельну ділянку та сплатив за користування нею обумовлену в договорі ціну.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в аналогічній справі № 222/1733/17.

Також безпідставними є доводи скарги про те, що договір емфітевзису укладено позивачем під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, так вона була в стані вагітності, погано себе почувала, не могла детально ознайомитись з угодою, а підприємство пропонувало укласти договір на 49 років зі сплатою 150000 грн.

Вказані доводи апелянта взагалі не підтверджені жодними письмовими чи іншими доказами.

Не приймає суд до уваги і твердження апелянта, що за умовами п. 2.1. оскаржуваного договору, емфітевтичне право встановлюється строком на 99 років, тоді як за нормами ч. 4 ст. 93 ЗК України, ст. 19 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років.

Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України, а орендні відносини щодо земельної ділянки регулюються ст. 93 ЗК України та спеціальним Законом України «Про оренду землі».

Отже можливість одного й того самого майна (речі) земельної ділянки, за певних обставин виступати як предмет договору емфітевзису або як об`єкт оренди, зазначений у статті 15 Закону «Про оренду землі», не є підставою для ототожнення правовідносин, що виникають на підставі договору емфітевзису, правовідносинам, пов`язаним з орендою, які регулюються іншими нормами законодавства.

Таким чином, посилання позивача на невідповідність законодавству оспорюваного договору в частині визначення строку його дії є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки з цих підстав приписи ч. 4 ст. 93 ЗК України, ст. 19 Закону України «Про оренду землі» не можуть бути застосовані при вирішення спору щодо договорів емфітевзису.

При цьому в редакції на час укладення спірного правочину ст. 102-1 ЗК України, ст.ст. 407-408 ЦК України не було визначено граничного строку укладення договору емфітевзису щодо земельної ділянки приватної форми власності, такий строк визначався лише умовами договору.

З огляду на вищевикладене, рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 серпня 2021 року.

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох