Справа № 442/7206/19 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/4281/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Скакун І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей Дрогобицької районної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

15.10.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликалася на те, що вона згідно свідоцтва про право на спадщину від 29.09.2016 року є власником будинку АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку зареєстровані її чоловік та відповідачі ( ОСОБА_3 - сестра, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 - племінники). Відповідач зареєструвалася в даному будинку у 2009 році, але вже більше десяти років не проживає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку з неповнолітніми дітьми відповідач не погоджуються. Факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює для позивача незручності, оскільки вона не може розпорядитися своєю власністю, а саме продати будинок, що порушує її права як власника майна, гарантоване Конституцією України.

Оскаржуваним рішенням у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей Дрогобицької районної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процессуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи.

Зазначила, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи на житло, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Судом не враховано, що будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 на праві власності. У 2009 році ОСОБА_6 , як власником житла, надано згоду на реєстрацію місця проживання в її будинку онуки ОСОБА_3 та її дітей. Поза увагою суду залишилося те, що з 2009 року ОСОБА_3 та її діти в будинку не проживають. При житті ОСОБА_6 не ставила питання про визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Після смерті ОСОБА_6 , яка померла в 2014 році, припинилося й її право власності на спірний житловий будинок, який набув статусу спадкового майна та в порядку спадкування за заповітом став власністю позивачки. Вважає, що із припиненням права власності на будинок колишнього власника, припинилося і право відповідачів на користування ним. Відповідачка ОСОБА_3 є сестрою позивача, але не є членом її сім`ї. Тому, у зв`язку зі зміною власника будинку та відсутністю між власником та особою, яка не є членом її сім`ї, домовленості про користування ним, ОСОБА_3 та її діти підлягають визнанню такими, що втратили право користування будинком по АДРЕСА_1 .

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

У судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи по наявних матеріалах справи, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ч.ч. 1,2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданим 19.09.2016 року приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу Радзієвською О.В.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 670 від 19.06.2017 року, виданої Старокропивницькою сільською радою Дрогобицького району Львівської області, за адресою: АДРЕСА_1 , крім позивача ОСОБА_1 , у зазначеному будинку зареєстровані чоловік позивачки ОСОБА_7 , її діти - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та відповідачі по справі ОСОБА_10 та її неповнолітні діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Згідно довідки, виданої виконкомом Старокропивницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, № 923 від 01.10.2019 року ОСОБА_10 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані по АДРЕСА_1 , але не проживають по місцю реєстрації з 2009 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 має намір відчужити належний їй на праві власності спірний житловий будинок ОСОБА_11 , що підтверджується розпискою про передачу останньою позивачці грошових коштів у розмірі 500 доларів, як завдаток за будинок.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного соціальним інспектором Старокропивницької сільської ради, відповідачі проживають у м. Бориславі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що проживання неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 разом з їхньою мамою ОСОБА_10 поза межами будинку у АДРЕСА_1 , не свідчить про залишення житла, в якому вони зареєстровані, та не призводить до втрати ними права на користування таким.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки позивачем на надано суду належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача та неповнолітніх дітей в спірному будинку.

Крім того, доказів того, що відповідач ОСОБА_10 чи її неповнолітні діти - ОСОБА_5 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2009 року народження, набули право власності або право постійного користування іншим жилим приміщенням, позивачем не надано.

При вирішенні даного спору, районним судом вірно враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц, відповідно до якої неповнолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а тому сам по собі факт непроживання, не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи правильних висновків суду не спростовують. Підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 06 серпня 2021 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 1152,60 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.