МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/1208/21
Провадження № 22-ц/812/1507/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщенні того ж суду, за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі ПрАТ «МТЕЦ») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь 15519,09 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 1893,36 грн. інфляційних втрат, 861,37 грн. трьох відсотків річних та судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.12.2019р. ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» було подано до Ленінського районного суду м. Миколаєва заяву про видачу судового наказу про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 боргу за спожиту теплову енергію в розмірі 7641,45 грн., а також 1279,43 грн. суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 450,09 грн. три відсотки річних та 192,10 грн. судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.11.2020 по справі № 489/6721/19 судовий наказ № 2-н/489/38/20 (справа № 489/6721/19) від 10.03.2020 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суми боргу за спожиту теплову енергію було скасовано.

Підставами для скасування судового наказу було звернення відповідача - ОСОБА_3 , в якому останній зазначив, що він у зв`язку з інвалідністю змушений проживати за іншою адресою: АДРЕСА_1 ; договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води № 437016 від 15.03.2019р. укладений між ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» та ОСОБА_2 , тому відсутні підстави для стягнення боргу з нього.

Однак, згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні від 02.12.2020, відповідач ОСОБА_3 з 01.11.2016р. по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22.09.2000, ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 .

Отже, відповідач ОСОБА_3 , як зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 особа та власник 1/3 частки цієї квартири, зобов`язаний сплачувати щомісяця плату за спожиті комунальні послуги, в тому числі за теплову енергію, навіть якщо він фактично в цьому житлі не проживає.

Крім того, договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води № 437016 від 15.03.2019 між ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» та ОСОБА_2 є договором реструктуризації заборгованості за отримані послуги з централізованого опалення, а не договором про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Посилаючись на ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 2 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», ч. 1 п. 39 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21.08.2019р. № 830, зазначає, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, незалежно від наявності підписаного договору.

В опалювальних сезонах 2016-2021 років позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку по АДРЕСА_4 , що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону. Фактичним доказом постачання теплової енергії на об`єкт споживача є наряд на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону, який видається виконавцями послуг, як зазначено в рішенні виконавчого комітету ММР.

З метою забезпечення теплом об`єктів житла та інших об`єктів на початку опалювальних сезонів 2016-2021 років після зниження середньодобової температури зовнішнього повітря до +8Со і нижче, на виконання рішень виконавчого комітету ММР № 270р від 17.10.2016; № 830 від 11.10.2017; № 1053 від 05.11.2018, № 1078 від 11.10.2019; № 1087 від 04.11.2020 були розпочаті опалювальні сезони та підписані наряди від 21.10.2016; від 26.10.2017; від 09.11.2018; від 03.11.2019; від 09.11.2020, що свідчить про підключення до системи опалення.

На ім`я боржника, відповідального квартиронаймача, було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунків за надані послуги теплопостачання та було видано розрахунковий документ (розрахункову книжку), по якій боржник повинен виконувати оплату.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою 25.12.2006р. та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1398, а також Свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Управлінням майна комунальної власності Миколаївської міської ради 22.09.2000 року, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації під реєстр. № 18072, ОСОБА_2 є власником 2/3 частки, а ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 .

Нарахування відповідачам сум оплати за спожиту теплову енергію за період з 01.12.2016р, по 01.02.2021р, здійснювалося за тарифами, зазначеними у постановах Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Позивач надав теплову енергію за період з 01.12.2016р. по 01.02.2021р. на суму 23212,06 грн., за яку відповідачі сплатили лише частково в сумі 8319,47 грн., чим завдано позивачу матеріальну шкоду. Таким чином, з урахуванням перерахунку та часткової оплати, залишок боргу складає 15519,09 грн.

Надіслане відповідачам попередження (в порядку досудового врегулювання сплати боргу) № 752-ф16 від 04.12.2020р. залишилося без задоволення та відповіді.

Крім того, за період з 01.12.2016 року по 01.02.2021 року відповідачу нараховано: 1893,36 грн. - сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 861,37 грн. - три відсотки річних.

Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2021 року позовні вимоги ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» про стягнення боргу за спожиту теплову енергію задоволені.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» борг за період з 01.12.2017 р. по 01.02.2021р. за спожиту теплову енергію у розмірі 15519,09 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 1893,36 грн. грн. інфляційних втрат, 861,37 грн. трьох відсотків річних, а всього 18273,82 грн., а також стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» 2270,00 судового збору, з кожного по 454,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_7 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати, закрити провадження по справі відносно неї та ухвалити нове судове рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що позивач не довів до відома суду, що у вересні 2020 року за заявою позивача відкрите виконавче провадження за судовим наказом в Інгульському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві щодо ОСОБА_2 .

Після 03.11.2020 року, дати скасування судового наказу, позивач не закрив виконавче провадження та не повідомив про зміну обставин виконавчу службу. ОСОБА_2 не була заявником звернення про скасування судового наказу та не була повідомлена про зміну обставин по справі № 489/6721/19.

За період примусового виконання судового наказу з листопада 2020р. по травень 2021 року з ОСОБА_2 стягнуто у рахунок погашення боргу, який виник з грудня 2016 року по 30.11.2019 року 8400 грн., тобто борг, який позивач оцінював на 2019 рік у сумі 7 641, 45 грн, на час постановлення судового рішення 21 травня 2021 року, погашено у повному обсязі.

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що позивач двічі включив до позовних вимог суми 7641,65 грн - борг, 1279,43 грн - індекс інфляції, 450,09 грн - 3 процента річних, що фактично борг за несвоєчасне теплопостачання складав на час постановлення рішення (15519,19грн - 7641.45 ) = 7877,44 грн, інфляційні витрати (1893, 36 грн. - 1279, 43) = 613, 93 грн, три процента річних ( 861,37 - 450,09) = 411,28 грн.

Такі розбіжності при прийнятті судового рішення на думку апелянта стали можливими через порушення процесуального законодавства України, а саме ст.ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України, оскільки докази, на яких постановлено рішення суду першої інстанції не відповідали ознакам належності, допустимості, достатності та достовірності. Зазначає, що доказами по вказаній справі могли бути акти звіряння сплати за отриману послугу, особові рахунки споживача, з яких вбачається нарахування та час отримання оплати за надану послугу і за якими можливо розрахувати заборгованість.

Але, як до заяви про видачу судового наказу, так і до позовної заяви позивачем було додано лише розрахунок заборгованості та штрафних санкцій, не надано навіть договору про надання відповідних послуг. Розрахунки заборгованості без первинних документів обліку самі по себе не є належним доказом заборгованості.

Крім того, вважає, що залишено поза увагою, той факт, що відповідачка неодноразово зверталася із заявою до позивача, що вона не мешкає у даній квартирі, не користується послугами з централізованого опалення, тому плата за надану послугу підлягала перерахуванню у бік зменшення. З 2013 року позивачка мешкає за адресою АДРЕСА_1 , а відтак вимоги, щодо стягнення заборгованості мали розглядатися у порядку позовного провадження з повідомленням сторін та наданням можливості боржнику надати свої заперечення щодо вимог, які були пред`явлені.

Також звертає увагу, що у якості правового обґрунтування вини відповідачів суд першої інстанції послався на статтю 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», але дана норма закону регулює послугу з постачання та розподілу електричної енергії, а спір йдеться про постачання теплової енергії, тому судом безпідставно застосовано норми закону, які не регулюють спірні відносини.

Правовідносини між позивачем та відповідачами з приводу постачання теплової енергії регулюються договором про надання послуг, який не надано та не укладено, також регулюються ЗУ «Про теплопостачання», ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 та іншими нормативними актами.

Посилається на те, що у квартирі мешкає колишня дружина сина ОСОБА_6 з дітьми: Ємчик Ніко. Сергіївною (донька від першого шлюбу) та ОСОБА_8 (онук апелянта). Син ОСОБА_3 є інвалідом, мешкає з нею, як і чоловік ОСОБА_4 . Тому вважає, що стягнення з неї суми боргу є безпідставним оскільки порушує п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, оскільки вона не користуюсь вищевказаним житловим приміщенням.

Відповідно до ст.867 ЦК України, яка встановлює права замовника, підрядник не має права нав`язувати замовникові включення до договору побутового підряду додаткових оплатних робіт або послуг. У разі порушення цієї вимоги замовник має право відмовитися від оплати відповідних робіт або послуг. Таким чином, на думку апелянта, при постановлені судового рішення судом першої інстанції допущено ще і порушення норм матеріального права.

Від ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що винесене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга - безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо тверджень апелянта, що скасування судового наказу тягне припинення виконавчих проваджень та повернення боржнику стягнутих сум, а також, що позивач не закрив виконавче провадження та не повідомив про зміну обставин виконавчу службу, позивач зазначив, що згідно ч. 3 ст. 171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. В ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому ст. 444 ЦПК України.

Від апелянта чи інших відповідачів в заяві про скасування судового наказу від 10.03.2020 по справі № 489/6721/19 жодних клопотань про поворот виконання судового наказу не заявлялося. Твердження апелянта, що вона не була заявником звернення про скасування судового наказу та не була повідомлена про зміну обставин по справі № 489/6721/19 є перекрученням фактів, оскільки заяву про скасування судового наказу було подано ОСОБА_3 , який є сином апелянта та проживає, з її слів, разом з нею, отже вона не могла не знати про цей факт. Крім того, відповідач ОСОБА_3 або апелянт не були позбавлені можливості самостійно звернутися до виконавчої служби з заявою про закриття виконавчого провадження, але своїм правом не скористалися.

Крім того, позивач зазначає, що в заяві 19.12.2019р. до суду про видачу судового наказу про стягнення боргу за спожиту теплову енергію з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зазначений період, за який стягувалась заборгованість, а саме з 01.12.2016р. по 30.11.2019р.

10.03.2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва заяву ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» було задоволено, видано судовий наказ по справі № 489/6721/19. Але ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.11.2020 року судовий наказ № 2-н/489/38/20 (справа № 489/6721/19) від 10.03.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суми боргу за спожиту теплову енергію було скасовано.

У зв`язку із скасуванням судового наказу, позивач звернувся 04.03.2021р. до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачів боргу за спожиту теплову енергію вже за період з 01.12.2016р. по 01.02.2021р. Тобто фактично період, за який стягувалась заборгованість, збільшено майже на 2 опалювальних періоди, отже, відповідно, збільшена і сума заборгованості за спожиту теплову енергію. Крім того, до позовної заяви додано розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що відповідачами взагалі не здійснювалось погашення заборгованості за період з 01.12.2016р. по 01.02.2021р. Тому вважає, що доводи апелянта, що позивач двічі включив до позовних вимог суми заборгованості є абсурдними та безпідставними, оскільки судовий наказ на момент подання позовної заяви було скасовано та він не був чинним.

Також позивач у відзиві зазначає, що до заяви про видачу судового наказу про стягнення боргу за спожиту теплову енергію було додано копію Договору № 437016 від 15.03.2019 про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, укладеного між ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» та ОСОБА_2 , на якому апелянт власноруч поставила свій підпис. В договорі зазначено номер особового рахунку споживача. Копія договору наявна в матеріалах справи № 489/672/19. Отже посилання апелянта про відсутність договору є хибними.

Крім того, до позовної заяви позивачем подано копію Договору № 437016 від 22.03.2019 про реструктуризацію заборгованості за отримані послуги з централізованого опалення, укладеного між ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» та ОСОБА_2 (апелянтом), на якому апелянт теж власноруч поставила свій підпис. В цьому договорі теж зазначено номер особового рахунку споживача: НОМЕР_1 . Копія договору наявна в матеріалах справи №489/1208/21.

Щодо доводів апелянта, що позивач мав би надати в якості доказів акти звіряння сплати за отриману послугу, посилається на те, що але сама апелянт, як власник квартири та особа, на яку відкрито особовий рахунок, жодного разу не зверталася до ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» з пропозицією скласти такий акт звіряння та з заявою, що вона не згодна з нарахованою їй заборгованістю за спожиту теплову енергію.

Твердження апелянта, що вона не мешкає у квартирі АДРЕСА_3 , не користується послугами з централізованого опалення, тому стягнення суми боргу з опалення з неї є безпідставним, позивач вважає хибними та перекрученими.

Посилаючись на ст. 322 ЦК України, ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ч. 2 п. 39 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21.08.2019р. № 830, вважає, що апелянт, як власник 2/3 частки квартири АДРЕСА_3 , зобов`язана сплачувати щомісяця плату за спожиті комунальні послуги, в тому числі за теплову енергію, навіть якщо вона фактично в цьому житлі не проживає.

Не проживання власника у своїй квартирі не тягне за собою наслідок перерахування йому у бік зменшення плати за надану теплову енергію, тим паче, що в квартирі апелянта проживають та зареєстровані її родичі, в тому числі чоловік та син, які фактично користуються наданою їм в повному обсязі послугою з постачання теплової енергії та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, виходячи з вищевикладеного, апелянт, як власник майна, та інші відповідачі, як зареєстровані в цьому майні особи, зобов`язані сплачувати позивачу плату за теплову енергію, що постачається їм позивачем.

Посилання апелянта на договір побутового підряду теж є хибним, оскільки він не може бути застосований при розгляді даного спору у зв`язку з тим, що стосується зовсім інших правовідносин.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу та додавши, що в період, починаючи з лютого 2021р. на виконання судового наказу від виконавчої служби кошти надходили, однак ці суми можуть бути зараховані на стадії виконання рішення.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в попередньому судовому засіданні просили апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, пояснивши, що вони не живуть в квартирі і комунальні платежі повинні сплачувати особи, які в ній проживають.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Так, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади у цій квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

ПрАТ «МТЕЦ» є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам м. Миколаєва, в тому числі до квартири відповідачів в 2017-2020 опалювальному періоді, що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалюваного сезону.

ПрАТ «МТЕЦ» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу за спірний період, але ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.11.2020р. судовий наказ від 10.03.2020р., виданий за заявою ПАТ «МТЕЦ» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення суми боргу в солідарному порядку за спожиту теплову енергію з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасований.

04.12.2020 позивачем на адресу відповідачів за вих. № 752-ф16 надсилалося попередження (в порядку досудового урегулювання сплати боргу) про оплату боргу в сумі 13126,80 грн., який утворився станом на 04.12.2020р., проте відповідачами борг не погашено, спір не урегульовано.

З нарядів про підключення будинку до мереж теплопостачання вбачається, що позивачем в спірний період була надана теплова енергія для опалення в будинок, в якому розташована квартира, в якій зареєстровані відповідачі.

Приймаючи до уваги те, що відповідачі, будучи споживачами послуг з постачання теплової енергії, не оплатили в повному обсязі отримані послуги, у зв`язку із чим за спірний період утворилася заборгованість, яка з урахуванням перерахунку складає 15519,09 грн., що підтверджується розрахунком позивача, який є належним та допустимим доказом і який відповідачами не спростовано, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Крім того, з огляду на те, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, вони на вимогу позивача повинні сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Із розрахунку позивача вбачається, що за період з грудня 2016 року по січень 2021 року (включно) інфляційні втрати складають 1893,36 грн., а розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 861,37 грн.

Оскільки вказаних розрахунків позивача відповідачами не спростовано, а позивач має право на стягнення таких нарахувань відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, то суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Як убачається з тексту апеляційної скарги рішення суду оскаржене тільки відповідачкою ОСОБА_2 . Іншими відповідачами рішення не оскаржується.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині вирішення позовних вимог до інших відповідачів апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з відповідачки ОСОБА_2 , однак не погоджується з висновком суду в частині визначення суми заборгованості за спожиту теплову енергію, яка підлягає стягненню, виходячи з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

У даній справі спірним періодом, в якому виникла заборгованість, є період з 01.12.2016р. по 01.02.2021р.

Згідно зі статтею 13 Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» в попередній редакції, який втратив чинність на підставі Закону від 09.11.2017р., залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 вказаного Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в новій редакції, до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком та комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в новій редакції споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до абз. 6, пункту 1 даного Закону України « Про житлово-комунальні послуги» - індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, в період, за який виникла заборгованість, діяв як Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в попередній редакції (втратив чинність на підставі Закону від 09.11.2017р.), так і Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в чинній редакції. За такого доводи апеляційної скарги про те, що посилання суду в рішенні на ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є порушенням норм матеріального права, є безпідставним.

Безпідставним є посилання апелянта також на порушення норм матеріального права через не врахування положень ст.867 ЦК України, оскільки дана норма права не регулює правовідносини, які є предметом спору у даній справі.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572 встановлено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється, зокрема, за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).

Згідно п. 38, 39 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21.08.2019р. № 830, споживач здійснює оплату за спожиту послугу щомісяця в порядку та строки, визначені договором, споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору, а також не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

Крім того, відповідно до ст. 322 ЦК України власник, в тому числі і власник житла, зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі та власники зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, які їм надавалися. Водночас відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

У даній справі власниками спірної квартири є: ОСОБА_3 - 1/3 частки квартири згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22.09.2000 та ОСОБА_2 - 2/3 часток згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою 25.12.2006р. та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1398, а також Свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Управлінням майна комунальної власності Миколаївської міської ради 22.09.2000 року, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації під реєстр. № 18072.

15.03.2019р. між ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» та ОСОБА_2 було укладено договір № 437016 від 15.03.2019 про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, на якому апелянт власноруч поставила свій підпис. В договорі зазначено номер особового рахунку споживача. А 22.03.2019р. між ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» та ОСОБА_2 було укладено договір № 437016 про реструктуризацію заборгованості за отримані послуги з централізованого опалення, на якому апелянт теж власноруч поставила свій підпис.

За такого доводи апелянта щодо наявності підстав для скасування рішення суду та закриття провадження у справі відносно неї через її не проживання у спірній квартирі та не користування послугами, наданими позивачем, а також через відсутність укладеного договору, як підстави для надання послуг та їх оплати, не заслуговують на увагу, оскільки в період, за який позивач просив стягнути заборгованість, спірна квартира належала на праві власності в тому числі ОСОБА_2 і її обов`язок з утримання майна випливає з вищенаведених положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а також статті 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, навіть за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку заборгованості за надану послугу, заборгованість визначена позивачем за період з 01 грудня 2016р. по 01 лютого 2021р. станом на 01.02.2021р. становить 15519,09 грн. На цю ж дату позивачем визначена сума 3% річних у розмірі 861,37грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 1893,36грн.

Проте, матеріалами справи також встановлено, що в грудні 2019р. позивач звертався до суду з заявою видачу судового наказу про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 боргу за спожиту теплову енергію в розмірі 7641,45 грн., а також 1279,43 грн. суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 450,09 грн. три відсотки річних та 192,10 грн. судового збору.

10 березня 2020р. Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі № 489/6721/19 був виданий судовий наказ про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.12.2016р. по 30.11.2019р. в розмірі 7641,45 грн., а також 1279,43 грн. суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 450,09 грн. -3% річних та 192,10 грн. судового збору.

Державним виконавцем Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ(м. Одеса) 24.09.2020р. було відкрито виконавче провадження та 26 жовтня 2020р. винесено постанову у межах виконавчого провадження № 63116072 про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2 , в якій зазначено, що сума за виконавчим документом становить 9563,07грн, сума виконавчого збору -956,31грн, а сума витрат виконавчого провадження-204грн. Таким чином загальна сума, яка підлягає до виплати становить 10723,38грн. В той же день постанова була направлена для виконання ПП «Остам-МИК».

Виконавче провадження на даний час не завершено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.11.2020р. судовий наказ № 2-н/489/38/20 (справа № 489/6721/19) від 10.03.2020 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суми боргу за спожиту теплову енергію було скасовано.

Згідно довідки ПП «Остам-МИК» від 16.06.2021р. відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на виконання постанови державного виконавця становлять 8400 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 518 від 08 грудня 2020р., № 554 від 06 січня 2021р., № 577 від 05 лютого 2021р., № 610 від 09 березня 2021р., № 635 від 07 квітня 2021р., № 656 від 05травня 2021р., № 682 від 03 червня 2021р. Отримувачем у даних платіжних дорученнях зазначено Інгульський ВДВС у М. Миколаєві ПМУ МЮ.

Як убачається з листа Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ(м. Одеса) від 09.07.2021р., у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження №. 63116072 з примусового виконання судового наказу № 2-н/489/38/20 від 03.09.2020 виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ПрАТ "Миколаївська теплоелектроцентраль" 7641,45 грн - боргу за спожиту теплову енергію, 1279,43 грн - сума на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 450,09 грн - три відсотки річних, 192,10 грн - судового збору.

На депозитний рахунок відділу надійшли: 08.12.2020 грошові кошти в сумі 1200,00 грн.; 06.01.2021 - в сумі 1200,00 грн.; 01.02.2021- в сумі 28,52 грн; 05.02.2021 - в сумі 1200,00 грн.

13.02.2021 державним виконавцем зроблено розпорядження про перерахування коштів у розмірі 3628,52 грн., що надійшли на депозитний рахунок відділу, наступним чином 3113,20 грн. на користь Приватне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" (платіжне доручення № 26237 від 15.02.2021), 311,32 грн виконавчого збору (платіжне доручення № 26236 від 15.02.2021), 69,00 грн. витрат виконавчого провадження (платіжне доручення № 26234 від 15.02.2021), 135,00 грн витрат виконаного провадження (платіжне доручення № 26235 від 15.02.2021).

09.03.2021 на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти в сумі 1200 грн.

10.03.2021 державним виконавцем зроблено розпорядження про перерахування коштів у розмірі 1200,00 грн., що надійшли на депозитний рахунок відділу, наступним чином 1090,91 грн. на користь Приватне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" (платіжне доручення № 28625 від 11.03.2021), 109,09 грн виконавчого збору (платіжне доручення № 28626 від 11.03.2021).

07.04.2021 на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти в сумі 1200 грн., а 05.05.2021 - грошові кошти в сумі 1200 грн.

17.05.2021 державним виконавцем зроблено розпорядження про перерахування коштів у розмірі 2400,00 грн., що надійшли на депозитний рахунок відділу, наступним чином 2181,82 грн. на користь Приватне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль" (платіжне доручення № 35590 від 19.05.2021), 218,18 грн виконавчого збору (платіжне доручення № 35591 від 19.05.2021).

03.06.2021 на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти в сумі 1200 грн., 06.07.2021 - в сумі 1200,00 грн.

09.07.2021 державним виконавцем зроблено розпорядження про перерахування коштів у розмірі 2400,00 грн., що надійшли на депозитний рахунок відділу, наступним чином 2181,82 грн. на користь Приватне акціонерне товариство "Миколаївська теплоелектроцентраль", 218,18 грн виконавчого збору.

Загальна сума заборгованості за виконавчим провадженням станом на 09.07.2020 становить 1 094 грн. 86 коп., яка складається з суми боргу за виконавчим документом у розмірі 995,32 гривень та суми виконавчого збору у розмірі 99,54 гривень.

Дана інформація узгоджується з розрахунком позовних вимог, наданим представником позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та довідкою позивача від 10.08.2021р., згідно якої через Інгульський ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ(м. Одеса) відбулося погашення наступних сум: у лютому 2021р. - 3113,20грн., у березні 2021р. - 1090,91грн, у травні 2021р. - 2181,82грн, у липні 2021р. - 2181,82грн, а всього на загальну суму 8567,75грн. Залишок заборгованості складає: 6951,34грн-борг за поставлену теплову енергію, 1893,36грн-сума інфляційних нарахувань, 861,37грн-3% річних.

Однак, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції відповідачкою ОСОБА_2 була надана також копія платіжного доручення № 739 від 02 серпня 2021р. про здійснення платежу у розмірі 1094,86 грн на виконання постанови державного виконавця Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ(м. Одеса) по ВП № 63116072.

За такого колегія суддів вважає можливим, врахувати здійснені відповідачкою платежі за платіжним дорученням № 739 від 02 серпня 2021р. у розмірі 995,32 грн в рахунок погашення заборгованості.

З урахуванням зазначеного, сума боргу за поставлену теплову енергію за період з 01.12.2016р. по 01.02.2021р., яка підлягає стягненню на користь позивача становить 5956,02грн (15519,09-8567,75-995,32=5956,02грн).

При цьому сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1893,36 грн, та 3% річних за вказаний період у розмірі 861,37 грн також підлягають стягненню на користь позивача, оскільки вони правомірно нараховані позивачем станом на 01.02.2021р. з урахуванням нарахувань та здійснених відповідачами платежів на погашення заборгованості, а платежі які були здійснені відповідачкою ОСОБА_2 на виконання судового наказу надійшли до позивача вже після 01.02.2021р. та зараховані судом при визначенні суми боргу за поставлену теплову енергію за спірний період.

Отже загальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 8710 грн.75 коп. та складається з боргу за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2016р. по 01 лютого 2021р. у розмірі 5956 грн., 1893,36 грн. сума інфляційних витрат та 861,37грн.- сума 3% річних.

Помилково судом також в резолютивній частині рішення зазначено період, за який підлягає стягненню заборгованість як з 01.12.2017р. по 01.02.2021р. замість правильного з 01.12.2016р. по 01.02.2021р.

Приймаючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує і правову позицію, висловлену Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018р. у справі №552/1527/16.

З огляду на вищенаведені мотиви та на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2016р. по 01 лютого 2021р. підлягає зміні в частині визначення періоду заборгованості та суми боргу за спожиту теплову енергію, з ухваленням судом апеляційної інстанції в цій частині вимог нового рішення.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що підстави для скасування рішення в цілому, в тому числі стосовно інших відповідачів, та закриття провадження стосовно відповідачки ОСОБА_2 в межах доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2270грн. Оскільки позовні вимоги банку задовольняються частково, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (48%) з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1089,60 грн (2270х48%=1089,60), тобто по 217,92 грн - з кожного відповідача.

З урахуванням викладеного рішення суду підлягає зміні також в частині вирішення вимог про стягнення судового збору у розмірі 2270 грн з ухваленням рішення про стягнення на користь позивача витрат по сплаті судового збору у розмірі 1089,60 грн, а саме по 217,92 грн- з кожного відповідача.

За подачу апеляційної скарги відповідачкою ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у розмірі 3405 грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених вимог, які оспорювалися нею в апеляційній скарзі, з позивача на її користь слід стягнути сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1634,40грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,376,381,382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2016р. по 01 лютого 2021р. та судового збору змінити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер невідомий, місце реєстрації АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер невідомий, місце реєстрації АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер невідомий, місце реєстрації АДРЕСА_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (, юридична адреса-м. Миколаїв, Каботажний спуск,18) заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2016р. по 01 лютого 2021р. у розмірі 5956 грн., 1893,36 грн. інфляційних витрат та 861,37грн.-3% річних, а всього 8710 грн.75 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» судовий збір у розмірі 1089грн. 60 коп., а саме по 217 грн.92 коп. з кожного.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1634 грн.40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 12 серпня 2021 року