Справа № 357/9438/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" серпня 2021 р. cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бондаренко О. В. оглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -

В С Т А Н О В И В:

11.08.2021 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою, в якій просив зобов`язати державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко М.І., а у випадку нездійснення ним повноважень уповноважену особу Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений 30.01.2012 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 30306292 від 30.01.2012 року (реєстровий номер обтяження 12107962) та на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 32256808 від 26.04.2012 року (реєстровий номер обтяження 12443024), які виніс державний виконавець міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко М.І..

Суд, оглянувши матеріали скарги, зазначає наступне.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, виконання судового рішення є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду

Відповідно до ст. 129 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах це особлива форма правосуддя, діяльність суду пов`язана із реалізацією судових актів у цивільних справах, яка здійснюється у формі «контрольного санкціонування» вчинення деяких процесуальних дій у виконавчому провадженні при розгляді цивільних справ, безпосереднього розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавців, як важливої гарантії захисту права особи у судовому цивільному процесі та розгляді різних позовів, які стосується заходів примусового виконання рішень.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, визначений у Розділі VІI Судовий контроль за виконанням судових рішень ЦПК України, який передбачає, що скарги сторони виконавчого провадження щодо виконання судових рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, підлягають розгляду судом, який розглянув відповідну справу у першій інстанції, тобто тим судом, що видав виконавчий документ.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Заявник ОСОБА_1 звернувся зі скаргою за правилами ст. 447 ЦПК України та оскаржує бездіяльність державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , який накладений 30.01.2012 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 30306292 від 30.01.2012 року (реєстровий номер обтяження 12107962) та на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 32256808 від 26.04.2012 року (реєстровий номер обтяження 12443024).

В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 ««Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника. На підставі статті 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» інші учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, визначених у статті 7 Закону про виконавче провадження, мають право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого згідно із вимогами ЦПК, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч.4 ст.82 Закону про виконавче провадження).

Згідно зі ст.287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Зі змісту поданої скарги та доданих до неї документів вбачається, що скаржник ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, не є боржником у виконавчих провадженнях, які перебували на виконанні у Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та у межах яких було накладено арешти від 30.01.2012 року та від 26.04.2012 року на невизначене майно ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Отже, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи власника майна внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно - звернення до суду з позовом, про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту в порядку цивільного судочинства.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на його майно, суд приходить до висновку, що він не може оскаржувати бездіяльність державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме те, що він може пред`являти позов про зняття арешту з майна.

У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання (п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6).

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Оскільки нормами ЦПК України не передбачено відмову у відкритті провадження у справі за скаргою на дії державного виконавця, тому в даному випадку підлягають застосуванню за аналогією положення ЦПК України щодо відмови у відкритті провадження у справі (ст.186 ЦПК України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд своєю ухвалою відмовляє у відкритті провадження, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Керуючись ст. 186, 353, 447 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у відкритті провадженні у справі за скаргою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на бездіяльність державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (09100, Київська область, м. Біла Церква, б-р Олександрійський, 94).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала складена 18.08.2021 року.

СуддяО. В. Бондаренко