РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/535/21

Провадження № 22-ц/4815/779/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 березня 2021 року у складі судді Красовського О. О., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 22 березня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та на утримання дружини. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вони з відповідачем є батьками малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина перебуває на утриманні позивачки, відповідач допомоги на утримання сина не надає. Просила суд задовольнити позов про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання дитини в розмірі 3000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Також позивачка зазначала, що відповідач зобов`язаний брати участь у її утриманні, оскільки вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Покликаючись на положення ст. 84 СК України, позивачка звернулась до суду з вимогою про стягнення коштів з відповідача на її користь у розмірі 1000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 березня 2021 року вказаний позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.02.2021 р., і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти за взаємним утриманням подружжя в розмірі по 1000 грн. щомісячно, починаючи з 04.02.2021 року, і до досягнення дитиною ОСОБА_3 віку трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 454 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на дружину вмотивоване передбаченим законом обов`язком дружини, чоловіка матеріально підтримувати одне одного та правом дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження наявності такого права у позивачки щодо відповідача.

При повному задоволенні позову судом першої інстанції враховано позицію відповідача, який визнав позов.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду про наявність підстав для призначення аліментів у заявленому позивачкою розмірі. Зазначає, що місцевим судом не будо враховано стану здоров`я та матеріального становища його як платника аліментів. Пояснює, що на даний час він працює на різних роботах без оформлення трудового договору і його підробітки мають нестабільний характер; важко хворіє за діагнозом «Вегето-судинна дистонія. Сколіоз грудного відділу хребта. Деформація грудної клітини», що тягне за собою витрати на лікування; не має у власності нерухомого чи рухомого майна та банківських вкладів. З наведених підстав просив

рішення суду першої інстанції змінити, зменшити розмір аліментів, що стягунуті з нього довірителя на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_5 до 1500 грн. щомісячно, на утримання позивачки до 500 грн. щомісячно.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданою виконавчим комітетом Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області 15.04.2019 року (а.с. 6).

Сторони проживають окремо. Дитина сторін проживає із матір`ю по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області № 69.02-14-21 від 04.02.2021 року та перебуває на її утриманні.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2021 року - 1921 гривень, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2021 року - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Звертаючись до суду з цією апеляційною скаргою на рішення суду, яким визначено розмір аліментів, платник аліментів основним доводом зазначає свій матеріальний стан та стан здоров`я, які не дають йому можливості сплачувати аліменти у заявленою позивачкою розмірі.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на неповнолітню дитину є достатнім та справедливим.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд також враховує закріплений ст. 141 СК України принцип рівності обов`язків батька і матері щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Апеляційний суд бере до уваги, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, і нестабільність його заробітку не може слугувати підставою для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів. Долучені до апеляційної скарги копії медичних документів, якими апелянт підтверджує свій незадовільний стан здоров`я, не містять жодних протипоказань лікарів щодо фізичної можливості працювати. Більш того, всі медичні документи не містять актуальних даних про стан здоров`я відповідача, зокрема, Виписний епікриз, результати УЗД щитоподібної залози, копії лабораторних аналізів датовані груднем 2016 року, виписка з медичної карти амбулаторного хворого груднем 2014 року, Акт дослідження стану здоров`я квітнем 2018 року (а.с. 23-27), тобто періодами до народження дитини, питання про стягнення аліментів на утримання якої є предметом цього судового розгляду.

Належних та допустимих доказів на підтвердження перебування на утриманні відповідача інших осіб в матеріалах справи не міститься.

Вік дитини сторін ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , ускладнює працевлаштування матері дитини, з якою та проживає, а, відповідно, і отримання доходу на своє забезпечення та утримання дитини нарівні з її батьком.

Отримання позивачкою матеріальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку також не є підставою для зменшення розміру аліментів на її утримання, оскільки закон не ставить в залежність від обставини отримання державної соціальної допомоги жінкою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, від закріпленого законодавчо права такої жінки на утримання від чоловіка батька дитини в цей же період.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що існують всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов`язань у відповідача перед його дружиною матір`ю їх спільної дитини, а саме: дитина, яка не досягла трирічного віку проживає з нею; відповідач є працездатною особою, яка має можливість працювати та отримувати заробіток, що дає підстави вважати, що він спроможний надавати матеріальну допомогу матері своєї дитини.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, є достатнім та справедливим, не порушує прав як платника, так і отримувача аліментів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, враховує ту обставину, що відповідачем до суду першої інстанції було подано письмову заяву від 17.03.2021 року про визнання позову і про розуміння наслідків визнання позову (а.с. 13). У апеляційній скарзі відповідач підтверджує цей факт, однак вказує, що не розумів наслідків подачі такої заяви. Ці покликання не можуть братися судом до уваги, адже факт написання заяви про визнання позову та розуміння наслідків такої дії відповідач підтвердив власним підписом, чого не заперечив і апеляційній скарзі. Обставина ненадання належної уваги документу, який відповідач вільно без примусу підписав, не може слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, так само як і зміна процесуальної поведінки стороною відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний вважає за необхідне зазначити, що платник аліментів не позбавлений права звернутися до суду із позовом про зміну розміру аліментів, які з нього стягуються на підставі рішення суду на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ст. 192 Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 березня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.