Справа № 216/3424/16-ц
провадження 2/216/94/21
РІШЕННЯ

іменем України

07 липня 2021 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача адвоката Вязанкіної Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі, видачі належної трудової книжки, виплату заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та за зустрічною позовною заявою фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

встановив:

Позивач звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, який у подальшому неодноразово уточнювала, востаннє 25.05.2018, та обґрунтовувала тим, що з 04.03.2013 вона працевлаштувалася продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , з мінімальною заробітною платою. У грудні 2015 року їй була виплачена остання заробітна плата за листопад 2015 року. Згідно з наказом №15-к від 22.05.2016 позивача було звільнено за прогули без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вона вважає наказ незаконним, оскільки 03.01.2016 ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 вийшли на роботу, але керівник магазину ОСОБА_5 повідомила їм, що їх звільнено, а в магазині триває перерахунок товару. Причину ніхто не пояснив. Також позивач вважає незаконними дії відповідача щодо видання наказу №5/2-к від 03.01.2016 про тимчасове відсторонення від виконання обов`язків у зв`язку з проведенням інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, що не передбачено ст. 46 КЗпП України. Разом з цим, дії відповідача щодо не належно оформленої трудової книжки позивач також вважає неправомірними. За таких обставин, вона просила суд: визнати незаконним не виплати заробітної плати остаточного розрахунку при звільненні фізичною-особою-підприємцем ОСОБА_3 , стягнути на свою користь середній заробіток за весь час затримки: (75132,00 грн = 2016 рік січень 689,00 грн + лютий 1378,00 грн, березень 1378,00 грн, квітень 1378,00 грн, травень 1450,00 грн, червень 1450,00 грн, липень 1450,00 грн, серпень 1450,00 грн, вересень 1450,00 грн, жовтень 1450,00 грн, листопад 1450,00 грн, грудень 1600,00 грн, 2017 рік 12 місяців х 3200,00 грн = 38400,00 грн, 2018 рік 5 місяців х 3723,00 грн = 18615,00 грн + 5678,00 грн); визнати незаконним наказ №15-к від 17.05.2016 про звільнення ОСОБА_1 на підставі прогулу без поважних причин за ч. 4 ст. 40 КЗпП України та наказ №5/2-К від 03.01.2016 про тимчасове відсторонення від виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 та поновити її на посаді продавця непродовольчих товарів, стягнути на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день винесення рішення суду; визнати незаконним не видачу трудової книжки з вини відповідача в день звільнення та зобов`язати відповідача ФОП ОСОБА_3 оформити трудову книжку належним чином, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки видачі належним чином оформленої трудової книжки.

Відповідач звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила стягнути з останньої на свою користь 1/2 частину нестачі товарно-матеріальних цінностей, що складає 3959,50 грн, а також судові витрати. Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 04.03.2013 було прийнято на посаду продавця-консультанта до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » через Криворізький міський центр зайнятості. 02.06.2015 з нею було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. При проведенні інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у вказаному магазині в період з 03.01.2016 по 12.01.2016 було встановлено недостачу майна на загальну суму 7919,00 грн, які були привласнені, в тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Разом з цим, позивача було звільнено згідно з наказом №14-К від 22.04.2016 за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 13.01.2016. Факт прогулів підтверджується табелями робочого часу. Відповідно до розрахунково-платіжних відомостей за грудень 2015 року та січень 2016 року ОСОБА_1 були нараховані виплати, та ці виплати були депонировані, що підтверджується відомостями на виплату грошей за січень 2016 року. Лютий, березень, квітень, травень 2016 року заробітна плата не нараховувалась, у зв`язку з її відсутністю на робочому місці. Трудова книжка неодноразово направлялась позивачу поштовим зв`язком, але вона її не отримувала. Запис про звільнення у трудовій книжці відсутня, так як запис здійснюється в Криворізькому міському центрі зайнятості при особистій присутності сторін.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник свої уточнені вимоги підтримали в повному обсязі та просила задовольнити. Вимоги зустрічної позовної заяви позивач не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, надавши разом з цим, письмовий відзив.

Відповідач та її представник за первісним позовом у судовому засіданні вимоги уточненого позову не визнали та заперечували проти їх задоволення. На своїх зустрічних вимогах наполягали та просили їх задовольнити.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення як первісного уточненого позову, так і зустрічної позовної заяви, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Судом встановлено, що 04.03.2013 ОСОБА_1 була прийнята на роботу ФОП ОСОБА_3 продавцем непродовольчих товарів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , за трудовим договором від 04.03.2013 №0 (том 1 а.с. 45), зареєстрованим в Криворізькому міському центрі зайнятості, що підтверджується записом в трудовій книжці (том 1 а.с. 124-125).

02.06.2015 з ФОП ОСОБА_3 укладений договір про колективну матеріальну відповідальність на підставі наказу від 02.06.2015 (том 2 а.с. 34).

Вказаний трудовий договір №0 укладався на підставі діючого на той час Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, пункт 2 якого передбачав, що укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, що в свою чергу, було виконано сторонами.

Згідно з пунктом 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору.

Як вбачається зі змісту наказу ФОП ОСОБА_3 від 17.05.2016 №15-к (том 1 а.с. 95) ОСОБА_1 було звільнено з посади за прогули без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП з 13.01.2016 з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.2015 по 13.01.2016.

Вказані підстави припинення трудового договору відображені в трудовому договорі №0.

Оцінюючи доводи позивача щодо незаконності наказу про звільнення від 17.05.2016 №15-к, суд враховує наступне.

Як на підставу позовних вимог про скасування зазначеного наказу позивач посилалась на те, що вона не вчиняла прогулу, а була незаконно відсторонена від виконання обов`язків на час проведення інвентаризації.

Так, наказом №5/1-К від 03.01.2016 (том 1 а.с. 203) було призначено проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.01.2016 по 12.01.2016.

Як встановлено з акту від 03.01.2016 (том 1 а.с. 205) продавцям ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було оголошено про проведення ревізії.

Зі змісту наказу №5/2-К від 03.01.2016 (том 1 а.с. 204) вбачається, що продавців магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 »: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей було відсторонено від виконання їх функціональних обов`язків.

За статтею 46 КЗпП відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Управління Держпраці роз`яснює, що при відстороненні працівника від роботи роботодавець має обґрунтувати та врахувати: правову підставу, наслідки відсторонення для інших осіб, законодавчо встановлені гарантії відстороненого працівника на оплату праці, строки відсторонення, які мають відповідати часу, потрібному, щоб усунути причини відсторонення, якщо уповноважений орган не визначив інший строк відсторонення. Роботодавець має видати наказ про відсторонення від роботи. У ньому викладають підстави та строки відсторонення. З наказом працівника ознайомлюють негайно під підпис. Якщо строк відсторонення не визначили в наказі, видається наказ про допуск працівника до роботи, коли усунуть підстави відсторонення.

Судом встановлено, що підстав вважати наказ №5/2-К від 03.01.2016 незаконним не має, оскільки проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині було призначено на підставі доповідної записки ОСОБА_5 від 02.01.2016 (том 1 а.с. 211), а тому, з метою перевірки обставин, викладених у доповідній записці, роботодавець прийняв рішення про призначення ревізії та відсторонення позивача від виконуваних обов`язків, зі збереженням заробітної плати на час перевірки, у зв`язку з чим не порушив його трудових прав.

З порівняльної відомості результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 13.01.2016 (том 2 а.с. 101-117) вбачається, що за результатами перевірки встановлено недостачу в сумі 7919,17 грн.

Якщо працівника, відстороненого від роботи, не звільнено з роботи відповідно до закону, він має право бути допущеним до роботи після усунення підстав, або закінчення визначеного строку відсторонення, з якими пов`язувалося відсторонення працівника від роботи.

Разом з цим, згідно з актом від 13.01.2016 (том 1 а.с. 207) вбачається, що 13.01.2016 продавцями непродовольчих товарів: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не надані пояснення до протоколу засідання робочої інвентаризаційної комісії №1 від 13.01.2016 щодо обставин, які призвели до недостачі товарно-матеріальних цінностей тому, що вони були відсутні на робочому місці у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, відсутність позивача на робочому місці підтверджується актом від 13.01.2016 (том 1 а.с. 208, 209).

Також, актами за період з 14.01.2016 по 13.05.2016 (том 2 а.с. 36-100) вбачається відсутність ОСОБА_1 на робочому місці.

Разом з цим, відсутність останньої на робочому місці не заперечується позивачем.

З пояснень свідка ОСОБА_6 вбачається, що вона працювала у ФОП ОСОБА_3 протягом року, на посаді продавця в магазині канцелярії, що розташований на проспекті Поштовому в місті Кривому Розі. Графік роботи був по змінам. В іншій зміні працювала ОСОБА_1 , яка подзвонила їй 02.01.2016 та сказала, що її було звільнено. 05.01.2016 вона з ОСОБА_1 приїхала до офісу, щоб поспілкуватися з приводу звільнення, але ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовились від спілкування. 11.01.2016 вони знову приїхали до офісу, щоб з`ясувати обставини звільнення, але їх не впустили у будівлю. Після 11.01.2016 позивач забрала свої речі з магазину. Про проведення інвентаризації свідок дізналась коли звернулась до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом про захист своїх трудових прав.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що є фізичною особою-підприємцем, працює за договором з ОСОБА_3 . За результатами співбесіди ОСОБА_1 була прийнята до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 02.01.2016 свідок вийшла на роботу замість продавця ОСОБА_6 та виявила недостачу, у зв`язку з чим, разом з ОСОБА_8 вони вирішили провести інвентаризацію. 03.01.2016 вийшли на роботу співробітники магазину, зокрема і ОСОБА_1 . Вони з ОСОБА_3 повідомили присутніх про інвентаризацію та о 08.00 год розпочали перевірку. Позивача було недопущено до роботи, але її ніхто не виганяв, вона образилась на підозри щодо недостачі товару, залишила магазин, разом з деякими іншими працівниками та більше не з`являлась. Ніхто перешкод позивачу в роботі не створював. Копія наказу про звільнення направлялась за місцем її проживання.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що вона працює у ФОП ОСОБА_3 , на посаді продавця в магазині канцелярії. Позивача бачила декілька разів. 03.01.2016 вона стажувалась в магазині, до неї підійшла ОСОБА_5 та попросила бути присутньою та допомогти порахувати товарні залишки у зв`язку з ревізією. Пізніше приїхали ОСОБА_1 та інша жінка. Їм було запропоновано взяти участь у ревізії, але вони відмовились та поїхали. Через декілька тижнів свідок знову бачила позивача та ще двох жінок, які приїхали забрати свої речі. За результатами ревізії була встановлена недостача товару.

З урахуванням всіх досліджених обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 жодних доказів поважності її відсутності на роботі з 13.01.2016 надано не було.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, обґрунтування ОСОБА_1 про те, що вона не вчиняла прогулу, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, а тому підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 17.05.2016 №15-к у даному випадку не має.

Разом з цим, вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 17.05.2016 №15-к, а тому, відповідно, задоволенню не підлягають.

Крім того, необхідно зазначити те, що згідно з наказом №8-К-СК-0000006 (том 2 а.с. 185) між директором ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасна канцелярія» було припинено трудовий договір (контракт) та відповідача було звільнено 30.09.2020 з посади за ст. 38 КЗпП за власним бажанням. Разом з цим, відповідно до відомостей Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємець ОСОБА_3 припинила свою діяльність, що в цілому виключає можливість задоволення вимоги про поновлення позивача на роботі.

Щодо вимоги позивача про виплату їй заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить до таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У даному випадку позивач була відсутня на робочому місці з 13.01.2016 та вимоги про розрахунок до відповідача від неї не надходило.

Натомість ФОП ОСОБА_3 неодноразово надсилала лист з проханням з`явитися особисто для отримання заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку або надіслати заяву з реквізитами карткового рахунку для перерахування коштів на її ім`я (том 1 а.с. 67).

17.05.2016 ФОП ОСОБА_3 звернулась до Криворізького міського центру зайнятості з заявою, в якій повідомила, що з працівником ОСОБА_1 передбачений законодавством розрахунок при звільненні провести не має можливості у зв`язку з відсутністю працівника, заробітну плату за січень 2016 року депоновано.

Відповідно до пункту 1.2 розділу 1 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, депонована заробітна плата це готівкові кошти, одержані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов`язаних з оплатою праці, та не виплачені в установлений строк окремим фізичним особам. Інакше кажучи, якщо у встановлений для виплати заробітної плати строк (враховуючи також строк зберігання готівки в касі з цією метою) працівник не з`явився для її одержання в касу підприємства, то така заробітна плата вважатиметься депонованою, а сам працівник депонентом.

Листом від 17.05.2016 №08 (том 1 а.с. 67) ОСОБА_1 повідомлялась про звільнення з посади та те, що її заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку депонована.

Крім того, зі змісту відомості на виплату грошей №КК-0000028 (том 1 а.с. 171) встановлено, що ОСОБА_1 від отримання грошових коштів та трудової книжки відмовилася.

У підготовчому судовому засіданні 16.08.2019 позивач отримала від ОСОБА_3 заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5676,16 грн (том 2 а.с. 163).

За таких обставин, враховуючи те, що позивач до ФОП ОСОБА_3 не зверталась, ігнорувала всі поштові повідомлення, що надходили від роботодавця, а також своїми діями перешкоджала виконанню відповідачем розрахунку всіх належних їй виплат, приймаючи до уваги те, що відповідачем було депоновано її заробітну плату, суд приходить до висновку, що в діях відповідача відсутні будь-які порушення трудових прав ОСОБА_1 , а тому вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача визнати незаконною невидачу їй трудової книжки в день звільнення та зобов`язання відповідача оформити трудову книжку належним чином, стягнувши на свою користь з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, суд прийшов до таких висновків.

ОСОБА_1 була прийнята на роботу ФОП ОСОБА_3 продавцем непродовольчих товарів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , за трудовим договором від 04.03.2013 №0 (том 1 а.с. 45), зареєстрованим в Криворізькому міському центрі зайнятості, що підтверджується записом в трудовій книжці (том 1 а.с. 124-125).

Наказом ФОП ОСОБА_3 від 17.05.2016 №15-к (том 1 а.с. 95) ОСОБА_1 було звільнено з посади за прогули без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП з 13.01.2016 з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.2015 по 13.01.2016.

У частині 1 статті 47 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, починаючи з 01.01.2015 з Кодексу законів про працю України виключено статтю про здійснення обов`язкової реєстрації трудового договору у центрі зайнятості.

Проте, до 2015 року реєстрація трудових договорів у центрі зайнятості була обов`язковою. Відповідно, для належного оформлення припинення трудових відносин ФОП у або уповноваженій особі необхідно було звернутись до центру зайнятості для зняття трудового договору з реєстрації. Оскільки трудовий договір від 04.03.2013 №0 був зареєстрований в Криворізькому міському центрі зайнятості, тому він відповідно має бути звідти знятий.

Згідно з пунктом 9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою (або дорученням уповноваженою нею особою): примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору.

Згідно з заявою від 17.05.2016 (том 1 а.с. 62) вбачається, що ФОП ОСОБА_3 звернулась до Криворізького міського центру зайнятості з проханням зняти з реєстрації трудовий договір, зареєстрований в Криворізькому міському центрі зайнятості 04.03.2013 за №0, надавши листи, що направлялися за місцем проживання позивача, рекомендовані листи та копію платіжної відомості.

Також, 17.05.2016 ФОП ОСОБА_3 звернулась до Криворізького міського центру зайнятості з заявою, в якій повідомила, що з працівником ОСОБА_1 передбачений законодавством розрахунок при звільненні провести не має можливості у зв`язку з відсутністю працівника, заробітну плату за січень 2016 року депоновано.

Таким чином встановлено, що відповідачем було здійснено всі передбачені чинним законодавством заходи щодо правомірного звільнення позивача та видачі їй належним чином оформленої трудової книжки.

Разом з цим, позивач, з метою проведення з нею передбаченого законодавством розрахунку та отримання належним чином оформленої трудової книжки, не з`явилась ні до роботодавця, ні до центру зайнятості, неодноразові виклики відповідача ігнорувала. Посилання ОСОБА_1 на відсутність запису у трудовій книжці про звільнення як на підставу порушення її трудових прав є необґрунтованим, оскільки для його здійснення необхідно пройти вищевказану процедуру припинення трудових відносин.

За таких обставин, не має підстав вважати, що затримка видачі трудової книжки відбулася з вини роботодавця, у зв`язку з чим, вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого сторонами окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи, що будь-яких порушень відповідачем трудових прав позивача судом під час розгляду даної справи не встановлено, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні уточненої позовної заяви.

Щодо вимог ФОП ОСОБА_3 за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_1 збитків, спричинених під час виконання трудових обов`язків як матеріально відповідальною особою, суд виходить з наступного.

З порівняльної відомості результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 13.01.2016 (том 2 а.с. 101-117) вбачається, що за результатами перевірки встановлено недостачу в сумі 7919,17 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Як визначено ст. 131 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоди.

Згідно з п.п.1, 2, 5 ч.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (які досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (ст.135-1 КЗпП України). При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України). Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі №6-16цс12.

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником із підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, із якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник із інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві. Наявність винних дій працівника доводить позивач.

Як вже було встановлено судом, з 04.03.2013 ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_3 продавцем непродовольчих товарів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 .

02.06.2015 був укладений договір про колективну матеріальну відповідальність між ФОП ОСОБА_3 магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в особі керівника ОСОБА_3 з одного боку, та членами колективу магазину: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Договір підписано позивачем 02 червня 2015 року (том 1 а.с. 51).

Разом з цим, позивачем за зустрічним позовом не доведено жодними доказами наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою, вину працівника, які б свідчили про її причетність до нестачі товарно-матеріальних цінностей. Також з огляду на відсутність належних та допустимих доказів суд не має можливості встановити, коли саме виникла нестача, чи було забезпечено роботодавцем належні умови для зберігання майна, зважаючи на те, що на посаду продавця непродовольчих товарів ОСОБА_1 було прийнято 05 листопада 2015 року, та якими доказами підтверджено факт передачі та отримання саме нею товарно-матеріальних цінностей, зазначених в порівняльній відомості.

Разом з цим, з наявних матеріалів вбачається, що в магазині також були інші працівники, які є матеріально відповідальними особами, зокрема, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_6 .

Крім того, протоколом засідання робочої комісії №1 від 13.01.2016 прийнято рішення про стягнення виявленої нестачі в розмірі 7919,17 грн з трьох працівників продавців непродовольчих товарів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (том 1 а.с. 206), в той час як зі змісту зустрічного позову вбачається, що розмір нестачі в сумі 3959,50 грн визначено шляхом рівного поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Позаяк, вимоги про відшкодування збитків, завданих працівником під час виконання трудових обов`язків, ФОП ОСОБА_3 обґрунтовує виключно результатами інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, проведеної з 03 січня по 12 січня 2016 року, створеною комісією.

Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 30 жовтня 2014 року № 1365/26142, визначено порядок проведення інвентаризації.

Так, для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому забезпечуються: виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів; установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку; виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних та нематеріальних активів, що не використовуються, невикористаних сум забезпечення; виявлення активів і зобов`язань, які не відповідають критеріям визнання. Інвентаризація проводиться у присутності матеріально відповідальних осіб і повного складу комісії.

Інвентаризаційний опис це документ, який складається у момент проведення інвентаризації і куди заносяться всі матеріальні цінності, що є на підприємстві. Інвентаризаційні описи оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації. Інвентаризаційні описи застосовуються для фіксування наявності, стану та оцінки активів підприємства та тих активів, які належать іншим підприємствам і обліковуються поза балансом. В акті інвентаризації фіксуються наявність готівки, грошових документів, бланки документів суворої звітності, фінансових інвестицій, а також повнота відображення грошових коштів на рахунках у банку (реєстраційних рахунках), дебіторської та кредиторської заборгованостей, зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат і доходів майбутніх періодів, забезпечень (резервів), які створюються відповідно до вимог національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку у державному секторі, міжнародних стандартів та інших актів законодавства. Після закінчення інвентаризації оформлені інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) здаються до бухгалтерської служби для перевірки, виявлення і відображення в обліку результатів інвентаризації. При цьому кількісні та цінові показники за даними бухгалтерського обліку проставляються проти відповідних даних інвентаризаційного опису і шляхом співставлення виявляються розходження між даними інвентаризації і даними обліку. Результати інвентаризації признаються дійсними і мають юридичну силу тільки в тому випадку, якщо дотримані всі процедури її проведення, з обов`язковим оформленням документів, які містять всі обов`язкові реквізити.

Так, за результатами інвентаризації залишків товарно-матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_3 комісією встановлено нестачу на суму 7919,17 грн. Однак, ні інвентаризаційний опис, ні первинні бухгалтерські документи, ні акт інвентаризації в рахунок доведення пред`явлених вимог позивачем за зустрічним позовом суду не надано. Із наданої суду порівняльної відомості як єдиного доказу, на який посилається позивач за зустрічним позовом, не можливо достеменно встановити дотримання процедури проведення інвентаризації, зокрема, чи встановлювалась комісією під час проведення перевірки фактична наявність матеріальних цінностей (найменування, кількість та сума товару), чи проводилось зіставлення фактичної наявності матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку, чи складались звіряльні відомості активів, у яких відображаються розбіжності між даними бухгалтерського обліку і даними інвентаризаційних описів (актів інвентаризації). Відсутність таких доказів та неповнота даних, зафіксованих в порівняльній відомості не доводять винних дій саме ОСОБА_1 як працівника, яка безпосередньо обслуговує товарні цінності, щодо вчинення умисно або необережно таких дії, внаслідок яких виникла нестача на суму, заявлену в зустрічних вимогах.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом та її представником поза розумним сумнівом не доведено належними та допустимими доказами наявність вини саме ОСОБА_1 в нестачі товарно-матеріальних цінностей, які б визначали можливість покладення на неї цивільно-правової відповідальності. Відтак суд не знаходить підстав для задоволення зустрічних позовних вимог з огляду на їх недоведеність.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 5, ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», враховуючи відмову у задоволенні вимог за зустрічним позовом, підстави для відшкодування судових витрат, понесених ФОП ОСОБА_3 відсутні.

На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 32, 40, 46, 47, 116, 184, 233 Кодексу законів про працю України, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі, видачі належної трудової книжки, виплату заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання (знаходження): АДРЕСА_2 ;

- відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 21 липня 2021 року

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О.Кузнецов