ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4683/21 Справа № 173/1956/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про спонукання вчинити певні дії в порядку виконання правил добросусідства, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування № 2438 від 21.11.2000 року їй на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Згідно державного акту про право приватної власності на землю від 29.05.2003 року їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0.446 га, по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. По АДРЕСА_1 проживають відповідачі, які є її сусідами.

Відповідно до схеми розмежування земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , вбачається, що земельна ділянка на відстані 4.5 метрів та на відстані 3 метрів від відступної конструкції стіни належного їй сараю ( яка планується бути переданою їй в оренду) між належним їй домоволодінням та домоволодінням відповідачів, є комунальною власністю територіальної громади Дмитрівської сільської ради і не може вважатись такою, що знаходиться у правомірному користуванні відповідачів, приймаючи до уваги те, що вона запланована її власником бути переданою їй в оренду.

Однак відповідачі без будь-якого дозволу з боку власника земельної ділянки, після винесення рішення Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської від 22.05.2018 року № 562-17/VІІ «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд для передачі в оренду» збудували між своїм та її домоволодінням паркан із сітки-рабиці висотою 1.50 -1.80. метрів.

Крім того на території домоволодіння відповідачів знаходиться питний колодязь, який збудований самовільно, зі значним порушенням діючих будівельних та санітарних норм.

Також відповідачами в порушення п.2.18 ДБН «Житлові будинки для індивідуальних забудовників», яким встановлено, що відстань від будинків та споруд до стовбура дерева повинна бути не менше як 4-6 метрів, залежно від їх величини та крони, були незаконно висажені: дерево яблуні на відстані 1.5 метрів, дерево яблуні на відстані 1.2, метрів, дерево яблуні на відстані 0.4 метри. дерево горіху на відстані 2.5 метрів від належної їй будівлі та земельної ділянки.

Вважає, що відповідачі навмисно порушують правила добросусідства з нею, що й стало підставою звернення до суду.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд зобов`язати відповідачів в порядку виконання правил добросусідства демонтувати паркан із сітки-рабиці, збудований між земельними ділянками по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_1 , демонтувати питний колодязь по АДРЕСА_1 , видалити чотири дерева ( один горіх і три яблуні), які насаджені на земельній ділянці по АДРЕСА_1 з порушенням відстані від належної їй земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Стягнути солідарно в якості компенсації за спричинену їй моральну шкоду 20 000,00 грн та понесені нею судові витрати.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 і ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , демонтувати питний колодязь, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволення решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі, а в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який мотивовано тим, що вказана апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції в частині знесення колодязя є законним та обгрунтованим, тому просила рішення суду першої інстанції в цій частині зилишити без змін.

Відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який мотивовано тим, що її апеляційна скарга є безпідставною, а тому слід відмовити їй в задоволенні скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування реєстровий № 2438 від 21.11.2000 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування.

Згідно державного акту про право приватної власності на землю від 29.05.2003 року позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0.446 га, по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копію державного акту про право приватної власності на земельну ділянку.

Відповідачі зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином встановлено, що садиби сторін є суміжними.

На час розгляду справи встановлено, що відповідачі спиляли дерева, які є предметом спору і які були розташовані на меншій відстані від межі земельної ділянки позивача, ніж передбачено ДБН. Даний факт підтверджується і постановою № 6 від 08 грудня 2017 року Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області за якою закрите провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_2 , в зв`язку з тим, що гілки дерев обрізані і не торкаються будівлі суміжного власника.

Оскільки позивач не подала заяви про відмови від позовних вимог в цій частині, не уточнила свої позовні вимоги, тому суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині потрібно відмовити.

Відмовляючи в частині позову щодо зобов`язання відповідачів демонтувати паркан із сітки-рабиці, збудований між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на висновок судової будівельно-технгічної експертизи № 2274/2275-19 від 30.03.2020 року, згідно якого встановлено, що для зведення паркану не потребується дозвільних документів та дана споруда не підлягає введенню в експлуатацію, а тому не є самовільно збудованою відповідачами; паркан поставлений на дійсній межі між садибами сторін; позивачем не доведено в чому полягає порушення її права в результаті облаштування відповідачами даного паркану, оскільки паркан побудований на межі, а не на належній позивачці земельній ділянці.

Задовольняючи позов в частині демонтажу питного колодязя, суд виходив з того, що розташування питного колодязя у домоволодінні позивача не відповідає встановленим нормам, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2274/2275-19 від 30.03.2020 року, що може призвести до шкідливого впливу як на споруду, так і на тварин, птахів, що знаходитимуться в ній.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд посилався на необгрунтованість та недоведеність позову в цій частині, оскільки позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів про те, в чому полягає спричинена їй моральна шкода.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що ані в позовній заяві, ані в рішенні суду взагалі не зазначається підстава для знесення споруди - колодязю; протягом тривалого строку позивачем не надавалося жодних доказів про порушене право, включаючи висновок експертизи; зобов`язання знести колодязь не узгоджується зі змістом частини першої ст. 91 ЗК України щодо добросусідства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 103 Земельного кодексу України власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 104 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2274/2275-19 від 30.03.2020 року, у відповіді експерта на третє питання, яке поставлено перед експертом зазначено, що відстань від літньої кухні до питного колодязя не перевищує 5-7 метрів, що не відповідає вимогам допустимих відстаней від житлових будинків до господарських будівель і споруд наведені в таблиці 6.7., згідно яких допустима відстань від господарської будівлі (сараю) для худоби, інших тварин та птахів площею до 50 м.кв., до артсвердловини водопостачання (питний колодязь) повинна дорівнювати 20 метрів.

Так у таблиці 3.2а* ДБН 360-92 «Містобудування, Планування і забудова міських і селищних поселень» - відстань від питного колодязя до господарських будівель (сараїв) повинна складати не менше 20м. В даному випадку відстань від самовільно збудованого питного колодязя, який знаходиться у домоволодінні відповідачів, до належної господарської будівлі у вигляді сараю складає близько трьох метрів, що є грубим порушенням вказаної державної будівельної норми.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вирішення питання про знесення питного колодязя, суд першої інстанції надав належну правову оцінку встановленим порушенням відповідачами при спорудженні колодязя санітарних норм, державних будівельних норм та висновку судової будівельно-технічної експертизи, щодо недотримання мінімальної відстані від спірної споруди до господарської будівлі у вигляді сараю, який належить позивачеві.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачами не надано доказів того, що зазначений колодязь споруджений не ними, а попереднім власником домоволодіння.

Згідно наданої довідки ОГ «ВОДОСПАД-ПОСУНЬКИ» вбачається, що відповідачі є членами зазначеного об`єднання з 20.11.2009 року та користуються питною водою, яка постачається КП «Виробниче об`єднання житлово-комунального господарства м. Вільногірська» та своєчасно сплачують за використану воду по показникам лічильника. Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що демонтаж питного колодязя не позбавить відповідачів у користуванні водою, а тому дійшов висновку про знесення питного колодязя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необгрунтованість відмови у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідачів демонтувати паркан із сітки-рабиці, збудований між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, враховуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи № 2274/2275-19 від 30.03.2020 року.

Згідно вказаного висновку встановлено, щовідповідно до акту обстеження спірної земельної ділянки від 06.12.2018 року комісії в складі землевпорядників Дмитрівської сільської ради вбачається, що паркан із сітки рабиці встановлений на відстані приблизно 6 см, від літньої кухні та приблизно 15 см, від існуючого паркану, не відповідає вимогам п. 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування, Планування і забудова міських і сільських поселень», згідно якого для догляду за будинками і здійснені їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1 метра.

Крім того, встановлено, що п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року № 406 затверджено «Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», а саме: Зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.

Таким чином, встановлено, що для зведення паркану не потребується дозвільних документів та дана споруда не підлягає введенню в експлуатації, а тому не є самовільно збудованою позивачами.

Також, у відповіді на 10 питання, яке поставлено перед експертом зазначено, що при співставленні розмірів, площ конфігурацій та відстаней між поворотними точками, які зазначені на плані зовнішніх меж Державного акту на право приватної власності на землю № ІІІ-ДП № 083259 від 29.05.2003 року та кадастрових планах технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та технічної документації із землеустрою щодо становлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр.. ОСОБА_1 , з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства встановлено, що визначені розміри, площі, конфігурацій та відстані між поворотними точками відповідають даним зазначеним на планах зовнішніх меж Державного акту на право приватної власності на землю № ІІІ-ДП № 083259 від 29.05.2003 року. Дійсна межа фактично на теперішній час проходить по встановленому паркану між домоволодіннями № 31 та № 33 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зведений відповідачами паркан не є самочинним будівництвом, паркан поставлений на дійсній межі між садибами сторін, а тому не порушує права позивача, оскільки паркан побудований не на належній позивачці земельній ділянці.

Безпідставним є посилання позивача на рішення Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської від 22.05.2018 року № 562-17/VІІ «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд для передачі в оренду», за яким позивачці наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в оренду за адресою: АДРЕСА_1 , площею близько 0.0253 га.

Оскільки на час розгляду справи позивачем не було доведено, що земельна ділянка, яка планується передачі їй в оренду, дійсно є комунальною власністю, а не відведена відповідачам для будівництва та обслуговування житлового будинку; не надано доказів, що вказане позивачкою рішення сільської ради не оскаржувалось відповідачами.

З урахуванням вимог ч. ч. 3, 6 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не приймає до уваги подану з апеляційною скаргою копію витягу про державну реєстрацію сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі від 06.11.2020 року, як доказ заявлених позовних вимог, оскільки цей доказ не був предметом дослідження у суді першої інстанції. Позивач не надав доказів неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно роз`яснення постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати. зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості.

Оскільки суд першої інстанції не дійшов висновку про неправомірність дій відповідачів, що, на думку позивача, спричинило їй моральну шкоду, в той час як протиправність діяння є основним елементом відшкодування моральної шкоди, підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні.

Крім того, звернення позивачки до суду було її власною ініціативою та не призвели до відповідних негативних наслідків, які б стали підставою для відшкодування моральної шкоди.

Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що суд не стягнув з відповідачів витрати на проведення судової експертизи, що є протиправним.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про спонукання вчинити певні дії в порядку виконання правил добросусідства задоволено частково, а саме, в частині знесення питного колодязя, в решті позовних вимог - відмовлено.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі по 234,83 грн, з кожного, а всього 489 грн 66 коп. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору поклав на позивача, в тому числі витрати на проведення судової експертизи.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю.Петешенкова