Справа №351/623/19
Номер провадження №2/351/24/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Собка В.М. ,

секретар Том`юк С.М. ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу з питань державної реєстрації Снятинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно та зобов`язання внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Снятинського районного суду з позовом, у якому просить визнати за нею право власності на другу половину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №252 та зобов`язати державного реєстратора Снятинської міської ради внести зміни до розділу 252 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно права власності, а саме: змінити розмір частки у записі про право власності №18618488 з 1/2 на 1/1.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 12 лютого 1986 року її батько ОСОБА_2 подарував їй 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування №314 від 12.02.1986, посвідченого державним нотаріусом Снятинської державної нотаріальної контори Джаман М.М. Друга половина даного житлового будинку станом на 12.02.1986 належала громадянці ОСОБА_3 .

Житловий будинок був старим, потребував капітального ремонту. Позивачкою спільно з другим співвласником ОСОБА_3 було прийнято рішення про знесення житлового будинку та побудови кожним власником нових окремих житлових будинків. В 1988 громадянка ОСОБА_3 побудувала житловий будинок, якому було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 . При цьому в 1991 позивачка побудувала житловий будинок, який має поштову адресу АДРЕСА_1 .

10 січня 2017 року позивачка звернулась до державного реєстратора Снятинської міської ради з метою проведення державної реєстрації права власності на новозбудований житловий будинок та господарські будівлі і споруди, однак 19.01.2017 вона одержала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №78401128, згідно з яким її будинку присвоєно реєстраційний номер ОНМ252, за нею зареєстровано право приватної власності за №18618488, однак розмір частки у праві власності зареєстровано не в цілому - 1/1, а лише в розмірі 1/2.

Позивачка зазначає, що житловий будинок та господарські будівлі і споруди розміщені на земельній ділянці, яка належить їй на праві приватної власності, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 67033641 від 31.08.2016. Житловий будинок та господарські будівлі і споруди відповідають ДБН, підтвердженням чого являється технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок №153 від 01.06.2015 виготовлений ТОВ «СНЯТИН АРХБУДСЕРВІС».

Однак відповідач всупереч наведеному зареєстрував за ОСОБА_1 лише 1/2 частку у праві власності на житловий будинок, через що вона змушена звернутись до суду задля визнання права власності на другу половину житлового будинку.

Представник позивачки подав до суду заяву, у якій зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги своєї довірительки, позов просив задоволити, справу просив розглядати без участі сторони позивача.

Представник відповідача подав до суду заяву, у якій зазначив, що Снятинська міська рада у вирішенні спору за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно та зобов`язання внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно покладається на розсуд суду, розгляд справи просив провести без участі сторони відповідача.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідно до договору дарування №314 від 12.02.1986, посвідченого державним нотаріусом Снятинської ДНК Джаман М.М., ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , жилою площею 89,5 кв.м., до якого примикають два сарая, вбиральня та літня кухня.

Згідно із витягом №78401128 від 19.01.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за №252 права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 99,9 кв.м., житлова площа 61,6 кв.м., форма власності приватна, на підставі договору дарування №314 від 12.02.1986.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» встановлюється порядок проведення державної реєстрації прав. Так, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Таким чином, запис про державну реєстрацію права власності на майно за Позивачем було проведено за правовстановлюючим документом на майно, а саме за договором дарування №314 від 12.02.1986, 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно до п.5 роз`яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Правові підстави визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, визначено у ст.393 ЦК України, де зазначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Однак позивачка не оспорює дії державного реєстратора, на не посилається на порушення її прав державним реєтратором, а ставить вимогу про визнання за нею права власності.

Спори про визнання права власності регулюються ст.392 ЦК України, де зазначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст.ст. 355-356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до інформації, зазначеній у позовній заяві, згідно із договору дарування №314 від 12.02.1986, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , жилою площею 89,5 кв.м., до якого примикають два сарая, вбиральня та літня кухня, при цьому інша половина будинку АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_3 .

При цьому позивачкою не доведено проведення знесення старого будинку, не долучено дозволу на знесення старого будинку, не доведено проведення будівництва нового будинку та не долучено дозволу на таке будівництво.

В порушення вимог ст.367 ЦК України Позивачем не надано документів щодо поділу житлового будинку та не вказано на підставі чого отримано дозвіл на знесення будинку.

При цьому Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначені у ст.220 ЦК України, де зазначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Однак позивачем не доведено набуття ним права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , не зазначено статус даної земельної ділянки, та не долучено документу про відповідність будинку АДРЕСА_1 будівельним нормам.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що право власності на майно позивачкою було набуто правомірно, а запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 №252 від 19.01.2017 на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , жилою площею 89,5 кв.м., до якого примикають два сарая, вбиральня та літня кухня, здійснено в межах Закону та на законних підставах.

Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення саме до відповідача державного реєстратора Снятинської міської ради, через його невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права, свобод чи законних інтересів позивача.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушили його права.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження порушення своїх прав відповідачами.

Крім того, беручи до уваги, що згідно із договору дарування №314 від 12.02.1986, ОСОБА_1 належить 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , жилою площею 89,5 кв.м., до якого примикають два сарая, вбиральня та літня кухня, при цьому інша половина будинку АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_3 , отже визнання права власності на цей житловий будинок стосується інтересів ОСОБА_3 .

Відповідно ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом ст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни чи залучення.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним чи залучення співвідповдіача з власної ініціативи.

Відповідно до п.3 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Представник позивача не скристався правом на залучення особи, інтересів якої стосуються заявлені позовні вимоги, в якості співвідповідача.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Таким чином, враховуючи визначений позивачем склад учасників справи, та той факт, що суд позбавлений можливості вирішити спір по суті, оскільки нормами процесуального права не передбачено право суду самостійно здійснення заміни відповідача чи залучення співвідповідача, а також те, що позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили про порушення її матеріального права. Доказів, що її право власності на будинок не визнається іншими особами суду не надано.

Оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного кола відповідачів.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

На підставі викладеного, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 15, 48, 51, 76-81, 89, 141, 223, 247, 263, 265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу з питань державної реєстрації Снятинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно та зобов`язання внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В.М.Собко