ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 серпня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1434/21

Головуючий у першій інстанції - Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/962/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильська атомна електростанція»,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська атомна електростанція» про визнання бездіяльності протиправною, стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії, визнання інформації неправдивою, -

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська атомна електростанція» (далі - ДСП «ЧАЕС»), в якому просив:

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 36 040 грн;

- визнати протиправною відмову у прийнятті його на роботу;

- стягнути з ДСП «ЧАЕС» на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн;

- визнати інформацію, викладену у листі від 17.12.2020, неправдивою;

- зобов`язати ДСП «ЧАЕС» заключити з ним трудовий договір;

- зобов`язати ДСП «ЧАЕС» видати наказ про прийняття його на посаду складача поїздів.

Позов обґрунтовував тим, що 02.12.2020 він звернувся до відповідача з вимогою щодо працевлаштування на посаді помічника машиніста, однак листом від 17.12.2020 відповідачем було відмовлено щодо працевлаштування. Вказану відмову у працевлаштуванні позивач вважає незаконною, а інформацію, викладену у вищевказаному листі, - неправдивою, з огляду на те, що він мав право на першочергове працевлаштування, оскільки має права машиніста та певний досвід роботи на залізничному транспорті, в тому числі на підприємстві ДСП «ЧАЕС», також має переважне право на працевлаштування відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, та додаткові гарантії при працевлаштуванні відповідно до ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення», як особа, якій до настання права на пенсію за віком залишилось 10 і менше років.

Посилання відповідача у своїй відповіді від 17.12.2020, де у вимогах заявника щодо працевлаштування було відмовлено, на ст. 42-1 КЗпП не відповідає вимогам закону, оскільки право на пріоритет залишення на роботі при скороченні та право на першочергове працевлаштування не є тотожними. В свою чергу, колишній складач поїздів був звільнений за станом здоров`я, посада не була скорочена, відповідь ДСП «Чорнобильська атомна електростанція» від 17.12.2020 надана неправдива з певними ознаками дискримінаційного ставлення до позивача. Вакансія на сьогоднішній день є вакантною та позивач має пріоритетне право на її зайняття, але відповідач уникає від виконання своїх обов`язків.

У результаті відмови відповідача у працевлаштуванні позивачу за два місяці було завдано збитки у вигляді можливого втраченого заробітку у сумі 36 040 грн, а також моральної шкоди, яка полягає у відхиленні від звичайного способу життя та додаткових зусиллях для відновлення свого права, яку він оцінює в 10 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.04.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська атомна електростанція» про визнання бездіяльності протиправною, стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії, визнання інформації неправдивою - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині визнання інформації неправдивою, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що листом відповідача від 07.10.2020 позивачу було повідомлено про неможливість прийняття на роботу у зв`язку з відсутністю на підприємстві таких вакантних посад, однак згідно звіту ДСП «ЧАЕС» станом на 17.12.2020 по підрозділу цех поводження з відпрацьованим ядерним паливом дільниці залізничного транспорту групи з утримання рухомого складу рахувалась вакантна посада складача поїздів 5 розряду. Тобто запитувана позивачем вакансія є у штатному розписі відповідача, а останній надав неправдиву інформацію.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправною відмови у прийнятті позивача на роботу, стягнення моральної шкоди, зобов`язання ДСП «ЧАЕС» заключити з позивачем трудовий договір, провести його навчання за посадою «складач поїздів» та видати наказ про прийняття на посаду складача поїздів сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання інформації, викладеної у листі від 17.12.2020, неправдивою.

Судом у справі встановлено, ОСОБА_1 з 2009 року перебував у трудових відносинах з ДСП «ЧАЕС», де працював на посаді чергового локомотивного депо (а.с. 36-54).

Наказом № 102-ос від 22.06.2020, з урахуванням наказу № 112-к від 16.07.2020, ОСОБА_1 був звільнений з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з 21.07.2020 (а.с. 53-54).

01.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до ДСП «ЧАЕС» із заявою, в якій просив прийняти його на роботу в ЦПВЯМ помічником машиніста або машиністом тепловозу, зважаючи на наявність в нього права повторного прийняття на роботу у зв`язку із його скороченням з ДСП «ЧАЕС» менше ніж рік тому, він має необхідну освіту для роботи помічником машиніста та машиніста тепловозу, до скорочення працював безпосередньо машиністом тепловозу і приймав участь у перевезенні відпрацьованого ядерного палива з 2009 по 2020 роки, є ліквідатором аварії на ЧАЕС з 1986 року та увесь свій трудовий шлях був залучений до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 32).

У відповідь на вказану заяву листом № 4221/20 від 07.10.2020 ДСП «ЧАЕС» повідомило позивача про неможливість прийняття його на роботу на посаду помічника машиніста або машиніста тепловозу у зв`язку з відсутністю на підприємстві таких вакантних посад (а.с. 33).

Повторно з аналогічною заявою позивач звернувся до відповідача 02.12.2020, в якій просив прийняти його на роботу у ЦПВЯМ складачем поїздів, помічником машиніста або машиністом тепловозу (а.с. 7, 34).

Листом № 5425/20 від 17.12.2020 ДСП «ЧАЕС» повідомило позивача, що адміністрацією підприємства прийняття на роботу або переведення на посаду чергового локомотивного депо у поточному році не проводилось, оскільки такі посади відсутні у штатному розписі останнього, а заявник матиме право укласти трудовий договір відповідно до ст. 42-1 КЗпП України, якщо буде вводитись посада чергового локомотивного депо або аналогічна посада (а.с. 8, 35).

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зокрема просив визнати інформацію, викладену у листі від 17.12.2020, неправдивою.

Умовою нормального здійснення фізичною особою особистих немайнових прав є їх належний цивільно-правовий захист.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У ст. 16 ЦК України сформульовані загальні способи захисту, в свою чергу, спеціальні способи захисту особистих немайнових прав встановлюються законодавцем у визначеній сфері суспільних правовідносин, в цілому та для конкретного права зокрема і до яких відноситься: поновлення порушеного особистого немайнового права (ст. 276 ЦК України); спростування недостовірної інформації (ст. 277 ЦК України); заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право.

Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. «Ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Крім того, «ефективний засіб правого захисту» можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відсутність «бажаного результату» виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки «бажаний результат» встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Отже, під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Так, позивач звернувся до суду з позовом про захист його трудових прав.

Серед іншого позивач просив визнати інформацію, викладену у листі від 17.02.2020, неправдивою, однак, обраний спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 не є обґрунтованим та ефективним, не сприятиме ефективному відновленню порушеного права, оскільки внаслідок такого способу захисту для позивача не буде досягнуто «бажаного результату» судового захисту і жодним чином не відновить порушені, на його думку, трудові права, а також є неналежним способом захисту, оскільки чинним законодавством не передбачено такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання інформації саме неправдивою.

З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання інформації неправдивою належить відмовити.

Частинами 1-3 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом

Рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин (ч.1 ст. 265 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи чи відсутності підстав для задоволення позову; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування (ч. 4 ст. 265 ЦПК України).

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання інформації, викладеної у листі від 17.12.2020 неправдивою, суд першої інстанції мотивів та обґрунтувань такої відмови не навів, у зв`язку з чим рішення районного суду підлягає доповненню шляхом викладення мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про визнання інформації неправдивою в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська атомна електростанція» про визнання інформації неправдивою - змінити шляхом викладення мотивів відмови в задоволенні цих вимог в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко