МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/4088/19
Провадження № 22-ц/812/1499/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

28 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а також на її утримання, як дружини, у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше одного прожиткового мінімуму, встановленого на працездатну особу, щомісячно, починаючи з 28.05.2019 року і до досягнення дитиною трьох років.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 17 вересня 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ). В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька - ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

Посилалася, що на теперішній час вони проживають окремо один від одного, а малолітня донька проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та не має можливості працювати та заробляти на своє проживання. Відповідач добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, так само, як і відмовляється від допомоги на утримання позивачки, як дружини, до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідач є працездатним та має можливість надавати матеріальну допомогу.

Водночас з цим, кожен із батьків дитини зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Тому вважає, що відповідач повинен сплачувати їй аліменти.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подання позову, тобто з 28.05.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на її утримання, в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходу до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

26.10.2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, в якій просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.07.2019 року; скасувати заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.07.2019 року по справі №487/4088/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Ухвалою суду від 16.11.2020 року заочне рішення від 05.07.2019 року по справі №487/4088/19 скасовано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подання позову, тобто з 28.05.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання, в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходу до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника адвоката Сорочана Є.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду в частині визначення часу, з якого підлягають стягненню аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини та дружини, до досягнення дитиною трирічного віку, змінити з 28.05.2019 року на 01.06.2020 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не погоджується з тим, що позивачка у своїй позовній заяві та наданих поясненнях у судовому засіданні посилається на те, що на момент звернення до суду (27 травня 2019 року) вона проживала разом з дитиною окремо від відповідача, що він з цього часу добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку не надає, та зазначає, що сторони проживали однією сім`єю до червня 2020 року, про те, що позивачка звернулася до суду з позовом до нього про стягнення аліментів він не знав, оскільки жодних документів з суду не отримував. Лише після відкриття Центральним виділом ДВС у м Миколаєві у вересні 2020 року виконавчих проваджень зі стягнення аліментів та арешту карткових рахунків відповідача, останній дізнався про існування такого судового рішення. Копію рішення отримав 21 жовтня 2020року під підпис в архіві Заводського районного суду м. Миколаєва.

Посилається, що після реєстрації шлюбу сторони з вересня 2016 року по листопад 2018 року проживали разом у однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , що належала позивачці. Але перед народженням доньки, з метою покращення своїх житлових умов у листопаді 2018 року переселилися до чотирикімнатної квартири матері позивачки.

Лише у червні 2019 року після погіршення стосунків між сторонами вони розійшлися, відповідач вибув на проживання до своєї матері за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_3 . Позивач залишилася проживати у своєї матері.

Викладені обставини підтверджуються поясненнями гр. ОСОБА_5 (сусіда по тамбуру квартири АДРЕСА_2 ) та гр. ОСОБА_6 (колишньої голови ОСББ «Центральний 16» та сусідки квартири АДРЕСА_4 ).

Факти спільного проживання та сімейних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджуються фотографіями зі сховища даних іСloud (із зазначенням часу та місця їх знімання). Зокрема, з цих фотографій вбачається, що у період з вересня 2019 року по червень 2020 року сторони разом проживають, відпочивають, пов`язані спільним побутом, обіймаються, усміхаються тощо.

Крім того, вказує, що позивачка звернулася до виконавчої служби за виконанням заочного рішення від 05.07.2019 року про стягнення аліментів лише у вересні 2020 року, тобто більш ніж через рік. Дана обставина свідчить про те, що, по-перше, позивачка приховувала від відповідача існування судового рішення і, по-друге, не мала потреби в утриманні.

Також наголошує на тому, що у тексті своєї позовної заяви про розірвання шлюбу позивачка прямо вказала на те, що з ОСОБА_2 разом не живе з березня 2020 року. У судовому засіданні позивачка дану обставину підтвердила, як і те, що сторони мали спільний сімейний бюджет, разом їздили на відпочинок та придбавали спільні речі.

Тобто доказами у справі підтверджено, що сторони до червня 2020 року підтримували сімейні відносини, вели спільне господарство, проживали разом, несли спільні витрати на купівлю майна для спільного користування та утримання доньки. Тобто у розумінні п. 2 ст. З СК України вони були сім`єю.

Вважає, що твердження позивачки про те, що відповідач не надавав коштів на утримання її та дитини є безпідставними, оскільки всі сімейні кошти (як зароблені відповідачем так і позивачем) були спільними і витрачалися на всіх членів сім`ї.

Позивачка у своїй позовній заяві не надає жодного доказу на підтвердження своїх доводів, що сторони проживають окремо та припинили подружні відносини з травня 2019 року. У той же час відповідач цю обставини заперечує, надав належні та допустимі докази проти цього.

Проаналізувавши положення п. 2 ст. 3, ст. 180, ч.3 ст. 181, частин 2, 4, 6 ст. 84 СК України, вважає, що право на утримання має той з подружжя, з яким проживає дитина.

Проте дитина до червня 2020 року проживала з обома батьками та утримувалась ними спільно. Тому, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та дружини до червня 2020 року не було.

У зв`язку з чим вважає, що місцевий суд не вірно встановив момент припинення між сторонами сімейних відносин і відповідно час, з якого мають бути присуджені аліменти на утримання дитини та дружини.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Позивачка не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, пояснивши, що вона після народження дитини отримала приблизно 160000грн., які витрачала на утримання дочки та себе. В травні 2018р. вони з чоловіком переїхали жити до її матері і у відповідача не стало доходу, тобто він працював, але дохід був недостатній і він періодично надавав кошти, але не регулярно. В цей період часу і до березня 2020р. вони то проживали разом з відповідачем, то ні, при цьому більше не жили, ніж жили разом. Оскільки дитині не виповнилося одного року вона не могла звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, тому звернулася з позовом про стягнення аліментів. В подальшому звернулася з позовом про розірвання шлюбу і на даний час шлюб розірвано.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що сторони з 17.09.2016 року перебувають у шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, виданого Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 17.09.2016 року. За час подружнього життя у сторін народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Неповнолітня дитина проживає з позивачкою, яка самостійно вирішує першочергові потреби дитини, а саме безпосередньо здійснює догляд за нею, займається її вихованням, надає матеріальну допомогу.

Також у судовому засіданні встановлено, що позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, про що свідчить копія наказу № 158 від 29.01.2019 року про надання відпустки ОСОБА_1 (період відпустки з 30.01.2019 року по 15.12.2021 року).

Проаналізувавши зазначені обставини, а також положення частин 2, 4, 6 ст. 84, ст. 180, ч.3 ст. 181, ст. 182,ч.3 ст. 183, ч.1 ст. 191 СК України, постанови Кабінету Міністрів України «Про перелік видів доходів, які враховують при визначені розміру аліментів на одного подружжя, дітей, батьків, інших осіб» №146 від 26.02.1993 р., ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» (із змінами) та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний сплачувати на користь позивачки на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подання позову, тобто з 28.05.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку.

Рішення суду в частині розміру стягнутих з відповідача на користь позивачки аліментів, як на утримання дитини, так і на утримання позивачки, а також того, що на час винесення рішення позивачка має на це право, відповідачем не оскаржується. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається взагалі.

Як убачається зі змісту апеляційної скарги відповідач не згоден тільки з часом, з якого мають бути присуджені аліменти на утримання дитини та дружини, посилаючись на те, що місцевий суд не вірно встановив момент припинення між сторонами сімейних відносин, а також на те, що до червня 2020 року дитина проживала з обома батьками та утримувалась ними спільно. Тому, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та дружини до червня 2020 року не було.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 1 ст.181 СК України визначає, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

У разі відсутності домовленості між батьками про способи виконання обов`язку з утримання неповнолітньої дитини тим із батьків, хто проживає окремо, іншій, з ким проживає така дитина, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів на її утримання.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони не осягли домовленості щодо способу виконання відповідачем обов`язку з утримання неповнолітньої дитини.

Згідно ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.

Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ч.2ст.191 СК України).

Тобто дата початку стягнення аліментів на утримання дитини за рішенням суду прямо передбачена законом, а виключення з цього правила передбачено ч.2 ст. 191 СК України.

За такого, визначаючи дату початку стягнення аліментів на дитину, суд правильно виходив з дня пред`явлення позову у даній справі, а саме з 28 травня 2019р. При цьому тривалість розгляду справи судом не має вирішального значення для визначення дати початку стягнення аліментів на дитину, оскільки ця дата прямо передбачена законом.

Не має вирішального значення для цього також момент припинення між сторонами сімейних відносин, тому доводи апеляційної скарги, що суд не вірно встановив момент припинення між сторонами сімейних відносин, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що до червня 2020 року дитина проживала з обома батьками та утримувалась ними спільно, тому підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до червня 2020 року не було, також не є достатньою підставою для зміни чи скасування рішення суду, оскільки саме по собі спільне проживання батьків, не унеможливлює стягнення аліментів з одного з батьків на користь іншого на утримання дитини, якщо кошти, які надає один із батьків, є недостатніми для утримання дитини.

Приймаючи рішення у справі, колегія суддів враховує, що згідно пояснень позивачки сторони за час перебування справи на розгляді у суді періодично припиняли спільне проживання, потім мирилися та проживали разом, чого фактично не заперечував відповідач, пояснивши, що вони з дружиною періодично сварилися, але в період сварок їх не проживання разом тривало не значний проміжок часу, після чого вони знову продовжували проживати однією сім`єю.

Матеріали справи свідчать про те, що як на час звернення позивачки з позовом до суду, так і нас ухвалення остаточного рішення у справі, сторони не проживали однією сім`єю. Відповідач не заперечував того факту, що дитина весь час проживає разом з позивачкою, наполягаючи тільки на тому, що він фактично також проживав з дитиною та дружиною до червня 2020р.

Не містять матеріали справи також достатньої кількості безспірних належних та допустимих доказів того, що в період спільного проживання сторін з моменту пред`явлення до суду позову, кошти, які виділялися відповідачем на утримання дитини були достатніми для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Так, позивачка стверджує, що відповідач добровільно регулярно достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а ті кошти, які ним надавалися, були і є недостатніми для утримання дитини. Відповідачем даний факт належними доказами не спростований, оскільки ним не надані докази того, який дохід він отримував у спірний період та які кошти витрачалися ним на утримання дитини. Тому суд правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дочки та визначив розмір їх у вигляді ј частики від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 84 СК України та роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 р., дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Таке право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Частиною 1 ст. 79 СК України передбачено, що аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік (ч.2 ст.79 СК України).

Тобто дата початку стягнення аліментів на утримання одного з подружжя за рішенням суду також прямо передбачена законом, а виключення з цього правила передбачено ч.2 ст. 79 СК України.

За такого, визначаючи дату початку стягнення аліментів на утримання дружини, суд правомірно виходив з дня пред`явлення позову у даній справі, а саме з 28 травня 2019р. При цьому тривалість розгляду справи судом не має вирішального значення для визначення дати початку стягнення аліментів на утримання дружини, оскільки ця дата прямо передбачена законом.

Матеріали справи містять дані про те, що позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною з 30 січня 2019р. по 15 грудня 2021р., що підтверджується наказом Мф ДП «АМПУ» № 158 від 29.01.2019 року (а. с. 9). Відповідач не заперечував того, що дитина проживає разом з позивачкою. Як уже зазначалося раніше, матеріали справи свідчать про те, що згідно пояснень позивачки сторони за час перебування справи на розгляді у суді періодично припиняли спільне проживання, потім мирилися та проживали разом, чого фактично не заперечував відповідач, пояснивши, що вони з дружиною періодично сварилися, але в період сварок їх не проживання разом тривало не значний проміжок часу, після чого вони знову продовжували проживати однією сім`єю. Як на час звернення позивачки з позовом до суду, так і нас ухвалення остаточного рішення у справі, сторони не проживали однією сім`єю.

Отже позивачка має право на отримання аліментів від відповідача до досягнення дитиною 3-річного віку. Відповідач не посилається на те, що він не має матеріальної можливості надавати допомогу позивачці на її утримання до досягнення дитиною 3 років.

Позивачка стверджує, що кошти, які періодично, але не регулярно надавав відповідач на її утримання до досягнення дитиною 3-річного віку, були і є недостатніми. Відповідачем даний факт належними доказами не спростований. Періодичне спільне проживання сторін у період знаходження справи на розгляді в суді, саме по собі не є доказом надання відповідачем позивачці достатньої матеріальної допомоги. Тому суд правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання до досягнення дочкою 3-річного віку.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує також правові висновки, які містяться в постанові КЦС Верховного Суду від 21 квітня 2021р. у справі № 2-3897/10.

З урахуванням викладено, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»), проте це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 05 серпня 2021 року