Справа № 565/1101/20
Провадження № 2/565/173/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області під головуванням судді Малкова В.В.

за участю: секретаря судового засідання Панчук Г.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7

провівши у залі судових засідань Кузнецовського міського суду Рівненської області відкрите судове засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, визнання житлового будинку об`єктом права спільної власності, поділ майна, що є у спільній власності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить: визнати недійсними договір дарування 3/4 часток житлового будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідчений Сусь Л.У. приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області, зареєстрований в реєстрі №2556 від 26.12.2010р. та договір дарування 3/4 часток земельної ділянки (далі-оспорювані договори) ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідчений Сусь Л.У., приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області, зареєстрований в реєстрі №2558 від 26.12.2010р.; визнати житловий будинок (далі -спірний будинок), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ; поділити майно, що є у спільній сумісній власності, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що з липня 2001 року позивач, його покійна дружина ОСОБА_9 , син ОСОБА_3 разом із дружиною ОСОБА_5 та дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_8 проживали у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що в цей період вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. У березні 2006 року позивач із дружиною ОСОБА_9 придбали земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . За спільною домовленістю факт придбання земельної ділянки було вирішено оформити на ім`я ОСОБА_3 . Також позивач посилається на ті обставини, що відповідач ОСОБА_3 у вказаний період отримував невелику заробітну плату, а дружина не працювала. В подальшому за згодою всіх членів родини ОСОБА_10 вирішено було будувати на придбаній земельній ділянці будинок для позивача із дружиною та сім`ї сина ОСОБА_3 . Даний будинок мав належати позивачу, його дружині та сім`ї ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, оскільки будувався за спільні кошти вказаних осіб та в результаті спільної праці. Протягом будівництва позивач разом з дружиною, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 проживали спільно, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільні плани на будівництво будинку. Тому позивач повинен був зареєструвати право спільної часткової власності на будинок на усіх повнолітніх членів сім`ї (позивача, його дружини, ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_5 ). ОСОБА_3 запевнив позивача, що зареєстрував право власності на будинок як вони домовились. Проте в липні 2020 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 зареєстрував право власності на будинок лише на своє ім`я. В подальшому, не повідомляючи позивача та його дружину, 26.12.2010р. подарував 3/4 частки житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . З урахуванням вказаних обставин позивач вважає, що дані договори дарування були укладені з метою позбавити позивача та його дружину прав на будинок, а тому є фіктивними.

Відповідач ОСОБА_5 подала відзив, в якому просила відмовити повністю в задоволенні вимог через їх безпідставність та необґрунтованість з наступних підстав. Зокрема, відповідач вважає невиправданими та необґрунтованими жодними доказами посилання позивача на те, що в період будівництва спірного будинку одну сім`ю складали вона, ОСОБА_3 , позивач та його дружина, оскільки однією сім`єю вони не проживали та спільного бюджету не вели. Вважає, що даний позов спрямований на те, щоб відібрати частки у праві власності на будинок та земельну ділянку, що належать ОСОБА_5 з дітьми, та передати їх колишньому чоловіку ОСОБА_3 . Також відповідач ОСОБА_5 заперечує фіктивність оспорюваних договорів дарування. Зокрема, вказує, що в період шлюбу відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ними була придбана спірна земельна ділянка, яка була оформлена на ім`я ОСОБА_3 , як титульного володільця, на вказаній земельній ділянці в подальшому ними був збудований будинок, право власності на який теж був оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_3 . Водночас аби урівняти права кожного члена сім`ї, яку складали ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та діти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_3 подарував для ОСОБА_5 та дітей рівні частки на нерухоме майно. Також відповідач вказує, що позивачу завжди було відомо про набуття права власності на вказані об`єкти нерухомості сім`єю ОСОБА_10 , жодних претензій з цього приводу від нього не було. До того ж протягом останніх дев`яти років позивач проживає за іншою адресою. Відповідач стверджує, що жодних усних/письмових домовленостей щодо набуття спільного майна між сім`єю ОСОБА_10 та позивачем з дружиною не було. Вказану обставину позивач не спростував, подавши відповідну письмову угоду про набуття спільного майна. Відповідач вважає вимоги позивача надуманими, не підтвердженими жодними доказами, а тому безпідставними.

Позивач та представник позивача позов підтримують в повному обсязі та просять позов задоволити. Позивач пояснив, що у вересні 2006 році вони з дружиною купили спірну земельну ділянку, дружина позивача ОСОБА_9 була присутня під час оформлення правочину купівлі земельної ділянки на ім`я сина ОСОБА_3 . Позивачу не було відомо, що у 2010 році його син ОСОБА_3 подарував частину будинку та земельної ділянки своїй дружині та дітям. Позивач та покійна дружина грішми забезпечували будівництво спірного житлового будинку.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , позов визнала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Під час допиту його в якості свідка дав наступні показання. Будівництво спірного будинку велось з 2006 по 2010 рік, ініціатором будівництва була мати відповідача, фінансували будівництво позивач та його дружини ОСОБА_9 . Відповідач на час будівництва отримував невеликий дохід, відповідач ОСОБА_5 взагалі не працювала. Земельну ділянку також купувала мати ОСОБА_9 , гроші за земельну ділянку передавала мати. Оформлена земельна ділянка та спірний будинок були на ім`я відповідача. Чому спірні об`єкти нерухомості були оформлені на нього, відповідач не зміг пояснити. Відповідач уклав спірні договори дарування не подумавши, про дані договори батьки відповідача дізнались, коли між відповідачами виник спір про поділ даних об`єктів нерухомості. Відповідачі проживали разом із позивачем та його дружиною, жили за рахунок батьків відповідача. Письмової угоди про спільне будівництво будинку між сім`єю позивача та сім`ю відповідачів не було, спільної трудової діяльності від якої такі сім`ї отримували б спільний дохід не було. Яким чином забезпечить права свої неповнолітніх дітей на забезпечення житлом відповідач не пояснив.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила наступне. Позивач не надав жодного доказу, що спірна земельна ділянка була придбана за кошти, що належали йому та його покійній дружині, натомість матеріали справи містять докази того, що право власності на земельну ділянку оформлено на ім`я ОСОБА_3 . Також позивачем не надано жодних доказів того, що спірний житловий будинок збудований за спільні кошти та в результаті об`єднання трудових зусиль позивача, дружини позивача, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Даним позовом позивач позбавляє права на житло малолітніх та неповнолітніх дітей відповідачів. Водночас, позивач у 2010 році під час звернення відповідача ОСОБА_5 до служби у справах дітей з метою надання дозволу на укладення договорів не заперечував проти укладення договору купівлі-продажу квартири, частку у праві власності на яку мала також неповнолітня донька відповідачів ОСОБА_11 , та договорів дарування частки у спірному житловому будинку та земельній ділянці.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила наступне. ОСОБА_5 з оголошення дізналась про продаж земельної ділянки і вони з чоловіком ОСОБА_3 вирішили купити таку земельну ділянку. Оформленням купівлі-продажу займались мати чоловіка та чоловік ОСОБА_3 , вартість земельної ділянки складала 8000 доларів США. Земельна ділянка була придбана за кошти сім`ї відповідачів ОСОБА_10 . В подальшому будівництво будинку здійснювалось теж в основному за кошти сім`ї відповідачів - ОСОБА_3 , який отримував дохід від ремонту автомобілів та заробітну плату та ОСОБА_5 , яка працювала на ринку. Також посильну допомогу у будівництві надавали батьки відповідача ОСОБА_3 та батьки відповідача ОСОБА_5 , але на тому рівні як і іншим своїм дітям. У будівництві допомагали також два брати та дядько відповідача ОСОБА_5 . Будівництво будинку тривало приблизно три роки, матеріали для будівництва купувала відповідач ОСОБА_5 по мірі заощадження коштів, про обсяг отриманих коштів від позивача їй невідомо. В період будівництва спірного будинку позивач з дружиною та відповідачі одну сім`ю не складали, хоча й проживала в одній квартирі, спільного бюджету та господарства не вели.

Під час судового засідання свідок ОСОБА_3 , який є сином позивача та братом відповідача ОСОБА_3 , дав наступні показання. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали спільно разом із батьками ОСОБА_3 після весілля та до завершення будівництва будинку. В цей період вони вели спільний побут, продукти ОСОБА_5 не купувала, за комунальні послуги платили батьки свідка. Як підставу для такого висновку свідок вказував на те, що відповідач ОСОБА_3 працював у комунальному підприємстві, де отримував невеликий дохід, а відповідач ОСОБА_5 ніде не працювала. Про домовленість щодо оформлення житлового будинку свідку не було відомо. У 2020 році свідку стало відомо про дарування частини будинку та земельної ділянки. Спірну земельну ділянку купувала мати ОСОБА_9 , передавала безпосередньо кошти власнику земельної ділянки, оформлена була земельна ділянка на ім`я ОСОБА_3 . Зі слів матері йому стало відомо, що кошти в будівництво вкладали батько та мати свідка. Чому право власності на спірний будинок не оформили за позивачем з дружиною свідку не відомо.

Під час судового засідання свідок ОСОБА_13 , який є знайомим позивача та відповідачів, дав наступні показання. Свідок допомагав технічними порадами під час будівництва спірного будинку. Свідок припускає, що фінансували будівництво батьки відповідача ОСОБА_3 , оскільки відповідач отримав недостатній дохід. При свідку за будівельні матеріали розраховувався відповідач ОСОБА_3 , про походження цих коштів свідку не відомо. Відповідачі проживали разом із позивачем та його дружиною, чи вели спільне господарство свідку достеменно не відомо. Будівництво велось власними силами більше трьох років, свідок особисто бачив, що у будівництві будинку допомагали своєю працею позивач, брат і батько чи дядько (свідок не знає) відповідача ОСОБА_5 .

Під час судового засідання свідок ОСОБА_14 , яка є дружиною сина позивача - свідка ОСОБА_3 , дала наступні показання. Будівництво спірного будинку велось за кошти позивача та його дружини ОСОБА_9 , яка також вела фінансові записи. Особисто на будівництві будинку свідок не була, при передачі коштів за будівельні матеріали також присутня не була, інформацію щодо фінансування будівництва отримувала із розмов у родині ОСОБА_10 . Свідок припускає, що відповідач ОСОБА_3 також вкладав кошти у будівництво, оскільки на той час працював, відповідач ОСОБА_5 не працювала. Батьки відповідача ОСОБА_5 допомагали у будівництві своєю працею. На думку свідка, сім`я позивача ОСОБА_1 та сім`я відповідачів ОСОБА_10 разом проживали та складали одну сім`ю, чи був бюджет вказаних осіб спільним достеменно свідок не знає, їсти на гостини готувала переважно ОСОБА_9 , інколи також відповідач ОСОБА_5 . Свідок зі своєю сім`єю не проживала в період будівництва будинку разом із позивачем та відповідачами.

Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, керуючись законом, суд прийшов до наступного висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України ( 2006-07 ); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність").

Згідно із правовою позицією, що викладена в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013р. у справі №6-135цс/13 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як передбачено ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У відповідності із ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, в ході розгляду справи не здобуто належних, достовірних та достатніх у своїй сукупності доказів, що виключили б обґрунтований сумнів у правдивості твердження позивача щодо проживання позивача, покійної дружини позивача ОСОБА_9 та відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю, а також придбання спірних земельної ділянки та житлового будинку внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї. Зокрема, такі доводи позивача ґрунтуються лише на показаннях свідків, які є близькими родичами позивача, належних письмових доказів до суду позивачем не надано. При цьому, із показань свідків не вдалось встановити чи дійсно вели позивач, дружина позивача ОСОБА_9 та відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 в період будівництва спірного будинку спільне господарство, побут та бюджет, оскільки показання свідків ґрунтуються на припущеннях, підставою для яких вони вказують проживання таких осіб за однією адресою, невеликий дохід відповідача ОСОБА_3 та відсутність доходу у відповідача ОСОБА_5 . Також із показань свідків слідує, що про фінансування будівництва спірного житлового будинку за рахунок коштів позивача та його дружини ОСОБА_9 свідки припускають, виходячи із розмов у родині ОСОБА_10 та того, що відповідач ОСОБА_3 в цей період отримував низьку заробітну плату, а відповідач ОСОБА_5 не працювала, натомість позивач з дружиною отримували достатній регулярний дохід. Про конкретні випадки оплати за рахунок коштів позивача та його дружини будівельних матеріалів або робіт, пов`язаних із будівництвом спірного будинку, а також про наявність письмової домовленості між позивачем та відповідачами щодо визначення спірного житлового будинку спільною сумісною власністю за вказаними особами, свідки показань не надали.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частини перша та третя ст. 215 ЦК визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі № 6-1873цс16 зазначено, що при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

26 грудня 2010 року між відповідачами були укладені два договори дарування, за якими відповідач ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прийняли у спільну часткову власність 3/4 частки (в рівних частках по 1/4 частці кожному) земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: АДРЕСА_1 та житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Сусь Л.У. та зареєстровані в реєстрі за №2556 та №2558.

Згідно із Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, станом на день укладення спірних договорів дарування житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав на праві власності відповідачу ОСОБА_3 .

Із заяви відповідача ОСОБА_5 від 11.11.2010р. адресованої начальнику служби у справах дітей про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири, право на частку в якій належить малолітній дитині відповідачів - ОСОБА_7 та договорів дарування 2/4 часток житлового будинку та 2/4 часток земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 слідує, що з 11.11.2010р. позивач ОСОБА_1 був обізнаний про укладення в подальшому договорів дарування 2/4 часток (по 1/4 кожному) спірної земельної ділянки та 2/4 часток (по 1/4 кожному) спірного житлового будинку малолітнім дітям відповідачів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та не заперечував проти укладення таких договорів. Не заперечувала проти укладення таких договорів також дружина позивача ОСОБА_9 , про що міститься відповідний запис на заяві.

Рішенням Виконавчого комітету Кузнецовської міської ради №268 від 25.11.2010р. на підставі вказаної вище заяви та з метою гарантування збереження прав малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на житло надано дозвіл ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу належної малолітній дитині ОСОБА_7 1/5 частки квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 від імені малолітньої дитини ОСОБА_7 .

Крім того, із вказаної вище заяви та рішення Виконавчого комітету Кузнецовської міської ради, що також підтверджується даними у судовому засіданні поясненнями відповідача ОСОБА_5 та її представника, вбачається, що оспорювані договори дарування були укладені в інтересах дітей відповідачів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою забезпечення дітей житлом.

За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що у момент укладення оспорюваних договорів дарування сторони таких договорів (відповідачі) мали намір ввести в оману позивача щодо фактичних обставин даних договорів або дійсних намірів учасників, не виконати зобов`язання договору щодо безоплатної передачі чи отримання у власність спірного нерухомого майна чи приховати справжні наміри учасників договорів.

Одночасно із цим суд враховує, що спірні земельна ділянка та будинок є предметом невирішеного на даний час судом спору між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , при цьому відповідач ОСОБА_3 , який є сином позивача, визнав даний позов, про що подав до суду відповідну заяву.

Отже суд вважає, що доводи позивача про те, що оспорювані договори дарування є фіктивними, оскільки укладені з метою позбавлення позивача та його покійну дружину ОСОБА_9 права власності на спірний житловий будинок, є безпідставними.

Оскільки вимоги позову про визнання оспорюваних договорів недійсними визнані судом безпідставними, а вимоги позову про визнання спірного будинку об"єктом права спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , поділ майна, що є у спільній сумісній власності і визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинку є похідними від вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними, слід видмовити у задоволенні позову повністю.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю через їх безпідставність.

Дані про понесення відповідачами судових витрат у суду відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 202,203,204,215,234,369,717 ЦК України, 81,89,141, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ) про визнання договорів дарування недійсними, визнання житлового будинку об`єктом права спільної власності, поділ майна, що є у спільній власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається через Кузнецовський міський суд Рівненської області або до Рівненського апеляційного суду безпосередньо.

Головуючий

Повне рішення суду виготовлене та підписане головуючим 11.08.2021 року