Номер провадження: 22-ц/813/1701/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 Євценко Р.І.,

адвоката відповідача ОСОБА_2 Тітова В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тітова Віталія Володимировича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання відшкодувати витрати, -

в с т а н о в и в:

26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі ТОВ ) «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди та зобов`язання відшкодування витрат, у якому просить суд:

стягнути з ОСОБА_3 та ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» солідарно компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 000 000 гривень.

зобов`язати ОСОБА_3 та ТОВ «ЕМЕРЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» солідарно відшкодувати оплату послуг лікувально-діагностичного центру ТОВ «Свята Катерина-Одеса» згідно розрахункових документів від 06.03.2015 року в розмірі 29 780 (двадцять дев`ять тисяч сімсот вісімдесят) гривень;

зобов`язати ОСОБА_3 і ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» солідарно відшкодувати ОСОБА_1 оплату послуг лікувально-діагностичного центру ТОВ «Свята Катерина-Одеса» згідно розрахунковим документам від 18.03.2016р. в розмірі 4 506 (чотири тисячі п`ятсот шість) гривень, розрахунковим документами від 19.03.2016р. в розмірі 450 (чотириста п`ятдесят) гривень, акту виконаних робіт №SvE00009995 від 19.03.2016р. в розмірі 51 930 (п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять) гривень.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що він є власником приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 , які розташовані на 2 поверсі, а на 1 поверсі будинку розташовані приміщення ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 . Він постійно затоплював приміщення, що знаходяться на 1 поверсі та перебувають у власності ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 .

У якості превенції попередження затоплень приміщення у травні та вересні 2015 року відповідачами по справі ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» в особі ОСОБА_4 (яка діяла на підставі довіреності) та ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 надсилалися скарги до державних органів: міліції, державної податкової інспекції, МНС.

Внаслідок систематичного подання скарг до державних органів ними було здійснено ряд перевірок. В травні 2015 року Приморським РВ УМВД було проведено дві перевірки щодо відомостей повідомленими ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_5 . Один раз перевірку здійснила Приморська державна податкова інспекція та один раз була проведена перевірка Приморською податковою міліцією. Це підтверджується висновком з матеріалів ЖЕО №17701 від 12.05.2015 року Приморського РВ УМВД, листом Державної податкової інспекції Приморського району м. Одеси від 05.06.2015 року, листом ГУ ДФС №1-ш/15-32-17-01-02 від 18.06.2015 року.

У вересні 2015 року ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» було знову надіслано скарги до міліції, податкової та МНС.

Він наполягає на тому, що така поведінка відповідачів спричинила завдання шкоди його фізичному та психоемоційному здоров`ю.

Згідно з медичної довідки, він має діагноз ДЕП 2 ст. атеросклеротичного та гіпертонічного генезу. Виражений вертігенозний синдром. Астено-невротичний синдром, гострий задній інфаркт міокарда, СССУ, синдром тахі- браді. Перситируюча форма фібриляції передсердя, пароксизм 04.03.2015 року, купірований 04.03.2015 року, перехідна СА блокада 2 ст. стенозірующий коронарний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба 3 ступені, ризик 4. Гіпертензивне серце. Астено-невротичний синдром, 2 група інвалідності, ДЕП 2 ст. атеросклеротичного та гіпертонічного генезу, виражений вертігенозний синдром, астено-невротичний синдром.

04 березня 2015 року у нього стався інфаркт, внаслідок якого його було доставлено до кардіологічної клініки «Свята Катерина» в якій йому надали екстрену медичну допомогу, що підтверджується випискою 06 березня 2015 року, 06 березня 2015 року його для продовження лікування було переведено до кардіологічного відділення міської лікарні №1, де на стаціонарному лікуванні він знаходився до 24.03.2015 року.

Після стаціонарного лікування у міській лікарні №1 ОСОБА_1 був взятий на диспансерний облік за місцем проживання в лікарні №5.

Випискою із медичної карти від 23.04.2015 року ОСОБА_1 було рекомендовано обмеження психоемоційного та фізичного навантаження, що підтверджується випискою із медичної карти міської лікарні №5.

Дії ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 були спрямовані на створення тривожного стану, нервової напруги в нього, зганьбили його в очах працівників податкової та правоохоронних органів, його клієнтів, сусідів та знайомих, які були опитані під час численних перевірок, що завдало шкоди його ділової репутації.

Відповідачі, ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_6 , позов не визнали, та вважали його таким, що не підлягає задоволенню, з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях.

У судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання відшкодувати витрати задоволено частково. Суд стягнув солідарно з ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Тітов Віталій Володимирович в інтересах відповідача ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвоката Євценко Романа Ігоровича в інтересах позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Тітова Віталія Володимировича в інтересах відповідача ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір.

У статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до частин 1, 4, 6 та 7 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

За статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звернуто увагу на те, що у позовах про захист честі і гідності особи, що подаються у зв`язку з поширенням недостовірної інформації про особу юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частини 1 статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Приміщення ОСОБА_1 розташовані на 2 поверсі, а на 1 поверсі будинку розташовані приміщення ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 постійно затоплював приміщення, що знаходяться на 1 поверсі та перебувають у власності ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 .

В якості превенції попередження затоплень приміщення у травні та вересні 2015 року відповідачами по справі ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» в особі ОСОБА_4 (яка діяла на підставі довіреності) та ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 надсилалися скарги до державних органів: міліції, державної податкової інспекції, МНС.

Внаслідок систематичного подання скарг до державних органів ними було здійснено ряд перевірок. В травні 2015 року Приморським РВ УМВД було проведено дві перевірки щодо відомостей повідомленими ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_5 . Один раз перевірку здійснила Приморська державна податкова інспекція та один раз була проведена перевірка Приморською податковою міліцією. Це підтверджується висновком з матеріалів ЖЕО №17701 від 12.05.2015 року Приморського РВ УМВД, листом Державної податкової інспекції Приморського району від 05.06.2015 року, листом ГУ ДФС №1-ш/15-32-17-01-02 від 18.06.2015 року.

У вересні 2015 року ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» було знову надіслано скарги до міліції, податкової та МНС.

Позивач наполягає на тому, що така поведінка відповідачів спричинила завдання шкоди його фізичному та психоемоційному здоров`ю.

Згідно з медичної довідки, ОСОБА_1 має діагноз ДЕП 2 ст. атеросклеротичного та гіпертонічного генезу. Виражений вертігенозний синдром. Астено-невротичний синдром, гострий задній інфаркт міокарда, СССУ, синдром тахі- браді. Перситируюча форма фібриляції передсердя, пароксизм 04.03.2015 року, купірований 04.03.2015 року, перехідна СА блокада 2 ст. стенозірующий коронарний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба 3 ступені, ризик 4. Гіпертензивне серце. Астено-невротичний синдром, 2 група інвалідності, ДЕП 2 ст. атеросклеротичного та гіпертонічного генезу, виражений вертігенозний синдром, астено-невротичний синдром.

Позивачем повідомлено, що 04 березня 2015 року у нього стався інфаркт, внаслідок якого його було доставлено до кардіологічної клініки «Свята Катерина» в якій йому надали екстрену медичну допомогу, що підтверджується випискою 06 березня 2015 року.

06 березня 2015 року ОСОБА_1 для продовження лікування було переведено до кардіологічного відділення міської лікарні №1, де на стаціонарному лікуванні він знаходився до 24.03.2015 року.

Після стаціонарного лікування у міській лікарні №1 ОСОБА_1 був взятий на диспансерний облік за місцем проживання в лікарні №5.

Випискою із медичної карти від 23.04.2015 року ОСОБА_1 було рекомендовано обмеження психоемоційного та фізичного навантаження, що підтверджується випискою із медичної карти міської лікарні №5.

Дії ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_2 були спрямовані на створення тривожного стану, нервової напруги в ОСОБА_1 ..

Ухвалою від 07 грудня 2017 року Приморського районного суду м. Одеси, було задоволено клопотання представника позивача щодо призначення судової психологічної експертизи, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, який знаходиться за адресою: 65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21 та зупинено провадження по справі на час проведення судової експертизи.

Висновком №18-12 судової психологічної експертизи від 27 червня 2018 року, який було складено судовим експертом О.В. Ракулом та старшим судовим експертом О.П. Савостіним Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України було встановлено, що «глибина моральних страждань ОСОБА_1 відповідає високим показникам, тобто під час травмувальних подій він переживав сильну та руйнівну душевну біль, яка суттєво змінила його життя, дуже негативно позначилася на його психологічному стані. Підекспертний тривалий час відчував тривогу, гнів обурення та приниження, які мали руйнівну силу для його здоров`я та соціального функціонування, на цей час він продовжує відчувати біль від несправедливості, та необґрунтованих звинувачень. Немайнові втрати підекспертного є непоправними та довічними. З аналізу інтенсивності фізичних та психологічних страждань ОСОБА_1 , вбачається що його фізичні страждання відносяться до тяжких, моральні страждання відносяться до тяжких».

Експерт зазначає, що досліджувана ситуація призвела до кардинальної негативної зміни життя ОСОБА_1 , він продовжує тяжко переживати події, які досліджуються у справі №522/19973/16-ц моральні страждання, які йому були завданні, знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку зі скаргами ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК». Після того, як у підекспертного почалися перевірки з міліцій, податкової, пов`язані з розглядом систематичних скарг на його ім`я з боку ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 .

Згідно висновку експерта №18-12 від 27 червня 2018 року враховуючи позиції підекспертного відносно суми відшкодування його моральних страждань, обставини справи та особливості конкретного випадку, експерт вважає, що орієнтовна сума грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 складає 100 000 (сто тисяч) гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються деліктних зобов`язань, які виникли внаслідок неправомірних дій ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖЕНТ, ЛЛК» в особі ОСОБА_4 (яка діяла на підставі довіреності) та ОСОБА_2 , учасника правовідносин як фізичної особи, а не як суб`єкта підприємницької діяльності, що потягли за собою завдання ОСОБА_1 моральної шкоди. В даному цивільному процесі ОСОБА_1 виступає фізичною особою людиною, якій завдано моральну шкоду.

Як стверджує відповідач ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК»: «…написання скарг було здійснено на підставі того, що відбувався систематичний залив приміщень першого поверху, де знаходились відповідачі, що засвідчується Актами залива. Позивач не реагував ніяким чином на заливи, що зумовило написання скарг до державних органів, з метою виявлення та усунення перешкод у користуванні власними приміщеннями відповідачів, виявлення того, яка діяльність призводить до постійних затоплень». Однак, відповідач не надає жодних пояснень яке відношення до встановлення причин заливу приміщень мають саме такі державні органи як міліція, державна податкова інспекція чи МНС.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що систематичні звернення зі скаргами у травні та вересні 2015 року були вчинені відповідачами цілеспрямовано, маючи на меті не викриття якоїсь неправомірної діяльності ОСОБА_1 , а якомога більше надокучити йому та створити стресові для позивача ситуації. Як зазначено у позовній заяві, випискою з медичної картки від 23.04.2015 року ОСОБА_1 було рекомендовано обмеження психоемоційного та фізичного навантаження. Згідно висновку №18-12 судової психологічної експертизи, складеного 27.06.2018 року: «Ситуація, що досліджується за справою, була психотравмувальною для ОСОБА_1 . ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода). У ОСОБА_1 були встановлені зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин (подання систематичних, безпідставних скарг)».

Однак, відповідачі, ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_7 , використовували своє конституційне право задля цькування ОСОБА_1 , створення нестерпних умов життєдіяльності його як члена суспільства, що є неприпустимим. Таким чином має місце зловживання правом.

На підставі недостовірної інформації і широке інформаційне висвітлення фактів, що тягнуть за собою підрив авторитету позивача, завдають шкоди його честі і репутації серед значної частини суспільства, призводить до формування недовіри до позивача і обмеження його соціальних зав`язків, негативно впливає на можливість формувати і розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного і ділового характеру. Широке інформаційне висвітлення самого факту відповідачами, призвело до завдання позивачу значної шкоди. Таким чином, суд вважав, що позов підлягає задоволенню саме в сумі відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позову, а саме, те, що численні звернення відповідачів були направлені до податкових та правоохоронних органів з метою опорочить його честь гідність та ділову репутацію, що призвело до погіршення стану здоров`я та завдало значної моральної шкоди

Й навпаки, відповідачі довели в судовому засідання заперечення проти позову, а саме, те, що усі звернення до податкових та правоохоронних органів були направлені з метою реалізації конституційного права на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, оскільки внаслідок експлуатації позивачем готелю, розташованому у приміщенні квартири АДРЕСА_2 на другому поверсі постійно відбувається залиття приміщень відповідачів, розташованих на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 .

Так, статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із роз`яснень які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», викладеними у пункті 16, «відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України».

Конституційний Суд України в рішенні від 10 квітня 2003 року по справі №1-9/2003 №8-рп/2003 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК УРСР (справа про поширення відомостей) зазначив, що «положення частини першої статті 7 Цивільного Кодексу Української ССР «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку, якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством».

Розглядаючи подібну справу, Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2018 року у справі №207/1161/17 (провадження №61-12828св18) зробив наступний правової висновок: «Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення вказаних статей свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

ОСОБА_1 стверджує, що її право дотримуватися своїх поглядів і поширювати їх було порушено та що її було незаконно покарано судами.

Суди встановили, що ОСОБА_1 подавала до різних установ, організацій, державних органів і місцевих органів самоврядування ряд листів та заяв, у яких повідомила інформацію про нібито незаконну діяльність ПВКП «РЯБА-СХІД» та забруднення ним навколишнього середовища. Отже, вимоги захисту за статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно оцінювати не у відношенні інтересів свободи преси або відкритого обговорення питань, які становлять гострий громадський інтерес, а стосовно права ОСОБА_1 повідомляти про можливі порушення у діяльності ПВКП «РЯБА-СХІД».

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 надсилала листи та заяви до різних установ, організацій, державних органів і місцевих органів самоврядування, перш за все, з метою перевірки компетентними органами незаконної, на її думку, діяльності ПВКП «РЯБА-СХІД» та забруднення цією юридичною особою навколишнього середовища. І це не свідчить про те, що ОСОБА_1 не діяла в рамках, установлених законом для подання подібних листів та заяв. Надсилання листів та заяв є реалізацією особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації.

За цих обставин колегія суддів робить висновок, що часткове задоволення позову про визнання інформації недостовірною, зобов`язання припинити дії з розповсюдження недостовірної інформації, стягнення компенсації моральної шкоди за подання ОСОБА_1 до різних установ, організацій, державних органів і місцевих органів самоврядування листів та заяв щодо стверджуваних порушень у діяльності ПВКП «РЯБА-СХІД» та забруднення навколишнього середовища, є порушенням статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 40 Конституції України».

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 500/846/15 (провадження № 61-20866св19).

З матеріалів справи вбачається, що дійсно відповідачі звертались до різних установ, організацій, державних органів і місцевих органів самоврядування з рядом листів та заяв, у яких повідомили інформацію про нібито незаконну діяльність готелю, розташованого у квартирі АДРЕСА_2 , яка була перепланована позивачем ОСОБА_1 під кімнати, які здаються під тимчасове проживання, й внаслідок експлуатації ФОП ОСОБА_1 цього готелю, розташованого на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 постійно відбувається залиття приміщень відповідачів, розташованих на першому поверсі будинку, внаслідок необережної експлуатації сантехнічного обладнання готелю, що підтверджується актами про залиття нежитлового приміщення відповідачів від 25 грудня 2014 року, 23 березня 2015 року, 25 травня 2017 року (т. 1, а.с. 228-230), відповідями на звернення відповідачів (т. 1. а.с. 18) та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року по справі №522/12210/15 за позовом ТОВ «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 про відшкодування збитків, внаслідок залиття нежитлового приміщення відповідачів (т. 1, а.с. 193-196).

Відповідач стверджують, що ці зверненнями були направлені з метою реалізації конституційного права на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що у відповідачів були підстави для звернення і це викликано наміром захистити свої права і інтереси й у них не було наміру опорочити, принизити її честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_1 .. У даному випадку мала місце реалізація відповідачами конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. яка порочить честь, гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам позивача.

Отже, часткове задоволення позову про стягнення компенсації моральної шкоди за подання відповідачами до різних установ, організацій, державних органів і місцевих органів самоврядування листів та заяв щодо стверджуваних порушень у діяльності готелю, є порушенням статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 40 Конституції України.

Тому особисті немайнові права позивача у даному випадку не були порушені відповідачами й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його права не підлягають судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 277, 280 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Тітова Віталія Володимировича в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року скасувати в частині задоволених позовних вимог й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМЕРАЛЬД МЕНЕДЖМЕНТ, ЛЛК» та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання відшкодувати витрати, відмовити у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 06 серпня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік