Провадження № 22-ц/4808/899/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Горейко М.Д., Томин О.О.

з участю секретаря Єлісевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 квітня 2021 року, вскладі судді Ковалюк І.П., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

18 листопада 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № IFI0АN00020004 від 20.04.2006 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що АТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 44869,50 грн на термін до 20.04.2011 року, відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В порушення умов кредитного договору відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 20.08.2019 року мав заборгованість в розмірі 271 555,27 гривень, яка складається: 18771,25 гривень - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 42998,84 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2520,00 гривень - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 207265,18 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Позивач, посилаючись на зазначені обставини, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № IFI0АN00020004 від 20.04.2006 року в розмірі 271 555, 27 гривень та судові витрати.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2020 року позовні вимоги банку задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 82290,09 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16.02.2021 року, за заявою відповідача ОСОБА_1 , заочне рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2021 року в задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, укладеного між банком та відповідачем 20.04.2006 року, що відображено у Розрахунку заборгованості за договором № IFI0АN00020004. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, та ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав. Внаслідок порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач має заборгованість 271555,27 грн.

Вказує, що 07 листопада 2011 року Івано-Франківським міським судом було винесено рішення про звернення стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ 06 року випуску. На сьогоднішній день банком вживаються необхідні заходи для здійснення реалізації майна, але враховуючи те, що відповідач продовжує ухилятись від виконання умов кредитного договору, а заборгованість тільки зростає, банк змушений звернутись до суду з метою стягнення заборгованості за кредитним договором. Зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги банку про повернення кредиту і сплату процентів залишається дійсним і підлягає судовому захисту.

Раніше винесене рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє відповідача відповідальності за кредитними зобов`язаннями.

Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернені, договір не є розірваним або припиненим, а тому відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Зазначає, що згідно Постанови Верховного Суду в справі №755/7704/15-ц у випадку незгоди з розрахунком заборгованості за кредитним договором повністю або частково, суд зобов`язаний зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» ще 21 вересня 2007 року скористався своїм правом дострокового повернення всієї суми кредиту, шляхом звернення стягнення на заставне майно - автомобіль марки ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилучивши його.

Тільки в 2019 році позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, приховавши той факт, що у нього знаходиться предмет застави - автомобіль ВАЗ 210990-20. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 листопада 2011 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 виданого Івано-Франківським МРЕВ 19.04.2006 року, шляхом продажу з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу предмету застави будь-яким способом з іншою особою покупцем у порядку встановленому Законом України «Про заставу».

Вказує також, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Кредитор мав об`єктивну можливість дізнатися про порушені права у межах строку позовної давності, оскільки протягом трьох років починаючи з 07.11.2011 року міг вчинити дії щодо реалізації предмета застави та з`ясувати розмір заборгованості на погашення якої не вистачило коштів від реалізації автомобіля. Однак позивач ухилився від реалізації предмета застави протягом зазначеного строку, а боржник був позбавлений можливості вчинити аналогічну дію.

Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, такою, що не спростовує висновки суду першої інстанції.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» з 2014 року фактично без будь-яких поважних причин затягнув на декілька років погашення наявної на час ухвалення заочного рішення суду від 07.11.2011 року кредитної заборгованості ОСОБА_1 за рахунок вилученого в нього ще 21.09.2007 року заставного майна, продовжуючи при цьому весь час нараховувати борг позичальнику. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні дані щодо актуальної вартості предмета застави на той час, у суду були відсутні підстави вважати обґрунтованим і доведеним як заявлений позивачем розмір кредитної заборгованості позичальника, так і сам факт наявності такої заборгованості у позичальника. Позивачем не надано доказів, які дозволяють суду підтвердити обґрунтованість нарахувань кредитної заборгованості за період зволікання позивача з реалізацією наданого заочним рішенням суду права на продаж предмета застави та погашення за його рахунок кредитної заборгованості.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20.04.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № IFI0АN00020004.

Згідно вказаного договору Банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 20.04.2011 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 44 869,50 грн, для купівлі автомобіля, а також у розмірі 8 869,50 гривень на сплату страхових платежів, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,23% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до копії Договору застави автотранспорту від 20.04.2006 року укладеного між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», за цим договором заставою забезпечується виконання зобов`язань заставодавця, що випливають з кредитного договору від 20.04.2006 року №IFI0АN00020004.

Відповідно до пункту 3 вказаного Договору застави, максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою за цим договором, складає 124494,00 грн.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку із порушенням ОСОБА_1 виконання зобов`язань за кредитним договором від 20.04.2006 року відповідач станом на 20.08.2019 року мав заборгованість у розмірі 271 555,27 гривень, яка складалася: 18771,25 гривень - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 42998,84 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2520,00 гривень - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 207265,18 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до копії Акту приймання на збереження, на стоянку ПриватБанк автомобіля боржника ОСОБА_1 від 21.09.2007 року, автомобіль ВАЗ 210990-20,2006 року випуску, синього кольору, належить заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого Івано-Франківським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС 19.04.2006 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , технічний паспорт та 1 комплект ключів переданий працівникам банку для його реалізації (а.с. 141).

Як убачається із змісту постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2015 року та не заперечується сторонами по справі, рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 листопада 2011 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 виданого Івано-Франківським МРЕВ 19.04.2006 року.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо реалізації ПАТ КБ «Приватбанк» вилученого заставного майна автомобіля ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску та погашення боргу за кредитним договором укладеним між банком та ОСОБА_1 .

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 546, 547, 572 ЦК України, ст.ст.1, 13 Закону України «Про заставу» виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частинами 2, 3 статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

У випадку спливу позовної давності суд приймає до розгляду заяву про захист цивільного права або інтересу, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України) .

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача 01.03.2021 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, звернувся до суду з заявою, в якій просив застосувати строк позовної давності до вимог АТ КБ «ПриватБанк» та відмовити йому у задоволенні позову (а.с.114-115).

З матеріалів справи вбачається, що банком до позовної заяви додано копію кредитного договору № IFI0АN00020004, укладеного 20.04.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . Строк дії договору до 20.04.2011 року.

Останнє погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 було здійснене 22.12.2008 року, що підтверджується, поданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с.4).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.11.2011 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 виданого Івано-Франківським МРЕВ 19.04.2006 року.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що зобов`язання за кредитним договором станом на час пред`явлення позову повністю не виконані, що не заперечив представник відповідача у судовому засіданні, у зв`язку з чим, у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні позову по суті.

Разом з тим, встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 було здійснено 22.12.2008 року, строк кредитування за вказаним договором сплив 20.04.2011 року, банк вжив заходів для погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави автомобіль, однак такий не реалізований, а отже перебіг позовної давності, про застосування наслідків спливу якого подав заяву представник відповідача, слід обчислювати з часу ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет застави з 07 листопада 2011 року (яким перебіг позовної давності перервано).

АТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором звернулося лише 18 листопада 2019 року (а.с.2), тобто вісім років після того як судом звернуто стягнення на предмет застави, яким забезпечувалося виконання зобов`язань ОСОБА_1 , що випливали з кредитного договору від 20.04.2006 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності відповідно до заяви відповідача, що в силу вимог статті 267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення. У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: М.Д. Горейко

О.О. Томин