Справа № 200/9846/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого судді - Лукінова К.С.,

При секретарі - Яковенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю. З урахуванням уточнень позовної заяви від 19.04.2021 року просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 9/100 частини квартири АДРЕСА_1 . В обгрунтування поданого позову зазначив, що він з 13.07.1987 року зареєстрований та проживає за вказаною адресою разом із своєю матір`ю, яка в цій квартирі проживала та була зареєстрована з 10.06.1975 року. Вказана квартира знаходилась в спільному користуванні кількох осіб: ОСОБА_4 , зареєстрована з 13.10.1966 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , зареєстрованого з 21.03.1988 року та знятого з обліку 23.04.2007 року, ОСОБА_6 , зареєстрованої з 10.06.1975 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , зареєстрованої з 04.03.1975 року по теперішній час. Згідно відповіді Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року містяться відомості про реєстрацію права власності в зазначеній квартирі: 9/100 частин за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.05.2000 року; 45/100 за ОСОБА_9 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.05.2000 року, 18/100 частини за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.12.2007 року, 28/200 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.10.2010 року, 28/200 чатсини за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.11.2005 року. 24.11.2017 року ОСОБА_10 відчуджила належну їй частку 18/100 частини на користь позивача на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином на сьогодні власниками квартири є позивач в розмірі 46/100 чатсини та ОСОБА_7 , 45/100 частини, 9/100 належать померлій ОСОБА_11 (спадкоємці відсутні). Позивач зазначає, що існують обставини, за якими він має право вимагати визнання за ним право власності на 9/100 квартири, що належали ОСОБА_11 по праву набувальної давності, оскільки позивач разом зі своєю матір`ю проживали в цій квартирі з 1975 року. Саме з цього моменту в цій квартирі була зареєстрована мати позивача, а згодом було зареєстровано й самого позивача по досягненні ним 18-річного віку. Крім позивача та його матері в цій квартирі проживали ще кілька осіб, адже квартира була комунальною і між мешканцями був встановлений порядок користування відповідними приміщеннями, який не був письмово затверджений. На початку 1998 року сусідка по квартирі - ОСОБА_4 переїхала до сусідки, з якою довгі роки підтримувала близькі дружні стосунки та родинні стосунки - ОСОБА_12 , яка проживала в квартирі АДРЕСА_2 цього ж будинку. При цьому, одразу ж після свого переїзду ОСОБА_4 запропонувала позивачеві зняти її кімнату площею 9,2 кв.м, попоміжне приміщення - кладовку площею 3,7 кв.м та коридор площею 1,8 кв.м. разом з його фактичною дружиною за 40 грн. на місяць. Позивач погодився та вони уклали відповідний договір зі строком дії до 02.02.1999 року. Після закінчення строку дії договору позивач залишився проживати в цій кімнаті відкрито й безперешкодно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Весь час, починаючи з 02.02.1998 року і по теперішній час позивач разом зі своєю дружиною та донькою продовжують відкрито користуватись зазначеними приміщеннями. Позивачеві не було відомо, що ОСОБА_4 приватизувала дану кімнату, тому він вважав, що весь час користується кімнатою на законних підставах, спочатку на підставі договору найму, а в подальшому - на підставі того, що був прописаний в цій квартирі. Посилаючись на норми ст.ст. 15,16,344 ЦК України просив задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та крім викладеного в позові зазначив суду, що він відмовляється залучати до участі у справі в якості належного відповідача іншого співвласника квартири та особу, яка зареєстрована в цій квартирі. ОСОБА_3 є сином ОСОБА_9 та зареєстрований в цій квартирі. В нього відсутні докази користування кімнатою ОСОБА_4 з 02.02.1999 року. Номера цієї кімнати ніколи не було, так само як і не було документа, який визначав який саме зі співвласників та якими саме приміщеннями користується.

Представник позивача підтримала позовні вимоги та зазначила суду, що відмовляється залучати до участі у справі в якості співвідповідача чи здійснювати заміну відповідача на співвласника квартири чи особу, яка в ній зареєстрована. Зазначає, що позивач відкрито користувався квартирою, спочатку на підставі договору оренди, а потім продовжив користуватись вказаною кімнатою.

Представник відповідача заперечувала проти позову, вказуючи на те, що позивач знав про власника майна, знав, що користується чужим майном, а тому вказані обставини не можуть свідчити про його добросовісність в набутті майна.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи судом сповіщались належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та додані докази вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено наступне:

Згідно копії паспорта ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 з 03.12.1987 року.

Згідно копії відповіді КП «Дніпропетровське МБТІ» № 10523 від 23.07.2018 року видно, що в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_1 за: 9/100 частин за ОСОБА_8 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.08.1997 року; 45/100 частини за ОСОБА_9 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.05.2000 року; 18/100 частини за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.12.2007 року; 28/200 частини за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.10.2010 року; 28/200 частини за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.11.2005 року.

Згідно копії відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 14/5-2434 від 03.04.2018 року видно, що склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) становить 5 осіб: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований з 21.03.1988 року до 23.04.2000 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована з 10.06.1975 року по 02.04.2009 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 03.12.1987 року по теперішній час; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований з 18.02.1999 року по теперішній час; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована з 04.03.1975 року по теперішній час.

Згідно копії довідки № 1-А про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11.12.2017 року видно, що зареєстрованими є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 .

Згідно копії заяви про прийняття спадщини від 21.03.2018 року видно, що ОСОБА_1 подавав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Згідно копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 від 16.07.2010 року видно, що її загальна площа становить 138,9 кв.м.

Згідно копій квитанцій про сплату комунальних послуг видно, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 здійснювали оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії звіту про незалежну оцінку ринкової вартості 9/100 частки квартири АДРЕСА_1 становить 52854,00 грн.

Також до матеріалів справи приєднані копії фотокарток невідомого місця та приміщення, які неможливо ідентифікувати, а тому вказані фотокартки не приймаються судом в якості доказів.

Згідно копії свідоцтва про одруження, 04.03.2000 року ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_13 .

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_14 , її батьком є ОСОБА_1 .

Згідно копії договору найму житлового приміщення від 02.02.1998 року ОСОБА_4 надала в найм ОСОБА_1 за плату кімнату з допоміжними приміщеннями в частці 9/100 частин квартири по АДРЕСА_1 строком до 02.02.1999 року.

Згідно копії відповіді Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори № 10 від 21.03.2018 року робила запит до відповідних органів з метою оформлення спадкових прав після ОСОБА_4 .

Згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що станом на 27.08.2019 року власниками квартири АДРЕСА_1 є наступні особи у відповідних частках: 18/100 - ОСОБА_1 , 28/200 - ОСОБА_1 .

Згідно копії актового запису про смерть ОСОБА_4 , вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Позивачем не надано суду доказів його безперешкодного, відкритого та добросовісного володіння спірною частиною квартири в розмірі 9/100 частин, яка належала ОСОБА_4 з 02.02.1999 року - взагалі, окрім власних суджень та тверджень, які судом перевірені бути не можуть.

Так, з матеріалів справи та пояснень самого позивача видно, що вказані 9/100 частини спірної квартири не мають фізичного виразу, тобто не були виділені ОСОБА_4 у власність чи користування в натурі, а тому визначити, якою самою частиною квартири користувався чи користується позивач та кому саме та чи інша частина квартири належить до користування - встановити не є можливим. У співвласників вказаної квартири наявне право власності на ідеальні частки квартири, але не було виділу її часток в натурі.

Крім цього, сам позивач взагалі не надав суду жодного належного та допустимого доказу взагалі користування будь-якими кімнатами та/або приміщеннями у вказаній квартирі за період з 02.02.1999 року по дату винесення рішення судом, крім власних пояснень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Так, в якості доказів догляду за спірними 9/100 частинами квартири позивач надав суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг, але суд не приймає вказані копії квитанцій в якості належних та допустимих доказів підстав позовних вимог, оскільки з них неможливо встановити за яку саме кількість кв.м. чи приміщень тощо відбувалась оплата комунальних послуг. Крім того, вказані квитанції сплачені частково позивачем, а частково його матір`ю у різні періоди часу, що не може свідчити про утримання майна та сплату саме позивачем по справі всіх належних платежів саме за 9/100 частини квартири, що належали ОСОБА_4 .

Ще однією підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є звернення позивача до неналежного відповідача. При цьому, судом було роз`яснено позивачу та представнику позивача їх право клопотати перед судом про заміну відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача/співвідповідачів - інших співвласників спірної квартири, на що відповідач відмовився.

Суд вважає, що з огляду на наявні матеріали справи та зібрані докази, належними відповідачами в даному випадку мають бути співвласники квартири, а саме - ОСОБА_9 , яка також має право пред`явлення вимоги щодо 9/100 частини вказаного майна.

Крім цього, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ще й з підстав того, що відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

Як вбачається з наданих самим позивачем доказів, він не набував спірне майно у власність, а набував право користуватись ним в певний час на підставі договору найму житлового приміщення. При цьому, судом не приймаються до уваги твердження позивача про те, що станом на дату смерті ОСОБА_4 він не зав, що вона оформила за собою право власності на 9/100 частини квартири, оскільки це вібулося до вселення позивача у вказану частину на підставі договору найму на певний строк, а не з будь-яких інших підстав.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року зроблені наступні висновки:

42. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

43. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

44. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

45. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

46. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

47. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

49. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

50. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

51. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

52. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

53. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

54. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння.

Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Наведене свідчить про те, що для визнання права власності за набувальною давністю необхідно одночасно наявність, з одного боку, добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого - відсутність у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

Оскільки зі змісту позовної заяви, заявлених позовних вимог вбачається, що позивачу було відомо, що на момент початку користування 9/100 квартири - у них був законний власник, позивач користувався квартирою на підставі договору найму - таке виключає можливість визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Згідно до правових висновків ВП ВС від 14 травня 2019 року:

66. Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

67. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

На думку суду, підстав для визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири за набувальною давністю не має, оскільки, добросовісність на зазначений ним як початковий момент заволодіння вищезазначеною частиною квартири була відсутня, оскільки він знав, що існує власник йього майна та він набув право користування, а не власності, на підставі договору найму кімнати.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження позовних вимог, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 141 ЦПК України не підлягають й стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, оскільки у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Судовий збір, що сплачений ОСОБА_1 в сумі 704,80 грн. - віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 26.08.2021 року.

Суддя: К.С. Лукінова