Справа № 156/121/21 Головуючий у 1 інстанції: Малюшевська І. Є.
Провадження № 22-ц/802/887/21 Категорія: 61 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача Білецької І. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 14 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким усе належне їй майно заповіла йому.

Позивач вказував, що після смерті матері ОСОБА_3 відповідно до ст. 1268 ЦК України він фактично прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрованим з померлою за однією адресою.

Зазначав, що через відсутність правовстановлюючих документів на зазначений житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, він не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 14 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що згідно витягу з погосподарської книги житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належав лише матері позивача ОСОБА_3 , який вона заповіла позивачу ОСОБА_1 . Отже, до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 увійшли всі права та обв`язки померлої, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті, в тому числі і спірний житловий будинок, а не 1/5 його частина. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірне домоволодіння відноситься до категорії колгоспного двору лише за наявності копії погосподарської книги, не перевіривши при цьому чи дійсно ОСОБА_3 була прийнята в члени колгоспу. Оскільки позивач не ставив вимоги про віднесення двору до категорії колгоспного, тому суд вийшов за межі позовних вимог. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння є колгоспним двором, а оскільки до складу спадщини, яка відкрилась за заповітом після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі ввійшла 1/5 частка житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , а тому вважав, що за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на вказану частку житлового будинку після смерті матері.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 була матір`ю позивача по справі ОСОБА_1 , що підтверджуються повторним свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_1 від 23 березня 2017 року та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 04 травня 1980 року (а.с.6, 7).

28 січня 2003 року на випадок своєї смерті спадкодавець ОСОБА_3 склала заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, заповіла ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту від 28 січня 2003 року, посвідченого секретарем виконкому Милятинської сільської ради Іваничівського району Волинської області Лакомою Т. Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 7 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 21 січня 2008 року, та після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої, зокрема, входить житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , та на який відсутні правовстановлюючі документи (а.с.8).

Згідно виписки з погосподарської книги № 1 від 18 січня 2021 року вказаний житловий будинок належить ОСОБА_3 (а.с.12).

Останнім місцем проживання ОСОБА_3 було АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Милятинської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 81 від 09 березня 2016 року (а.с.10).

Спадщину після смерті ОСОБА_3 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв її син ОСОБА_1 , який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Протягом встановленого законом шестимісячного строку, що передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, позивач ОСОБА_1 не заявив про відмову від спадщини.

Інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , крім позивача, судом не встановлено.

З матеріалів спадкової справи встановлено, що державним нотаріусом Кононенко Л. С. 13 вересня 2017 року ОСОБА_1 видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 на земельні ділянки площею 8,641 га та 0,1174 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, місце розташування яких: Волинська область, Іваничівський район, Милятинська сільська рада (а.с.32, 33).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 лютого 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок (а.с.20).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що після смерті матері ОСОБА_3 відповідно до ст. 1268 ЦК України він фактично прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрованим з померлою за однією адресою, проте через відсутність правовстановлюючих документів на зазначений житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, він не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення у цій справі, прийшов до висновку, що житловий будинок, на який просить визнати право власності позивач в порядку спадкування за заповітом, відноситься до майна колгоспного двору лише на підставі копії погосподарської книги № 3 с. Грушів, відповідно до якої по особовому рахунку № НОМЕР_4 суспільна група господарства, яке значиться за ОСОБА_3 станом на 01 січня 1991 року, вказано: «колг» та в графі місце роботи і посада вказано «колгосп ім. Жилякова, колгоспниця» (а.с.51-53).

Однак без належного з`ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарства колгоспний двір, віднесення спірного об`єкта до категорії колгоспного двору є помилковим. Суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. За таких обставин застосування судом норм ст. ст. 120 123 ЦК УРСР без з`ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарства колгоспний двір, є помилковим.

В матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець ОСОБА_3 була прийнята в члени колгоспу та була його членом.

Крім того, відповідно до довідки № 81 від 09 березня 2016 року, виданої виконкомом Милятинської сільської ради, згідно запису в погосподарській книзі № 1, особовий рахунок № НОМЕР_5 , за ОСОБА_3 значиться житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно виписки з погосподарської книги № 1 за 2021 рік по особовому рахунку НОМЕР_6 , будинок з надвірними будівлями і спорудами належить ОСОБА_3 і знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.12).

Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, того, що житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 належить до суспільної групи колгоспний двір.

Правові висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц, на які покликався суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки в тій справі на підставі належних та допустимих доказів (довідка колгоспу про перебування членом колгоспу, про дату вступу в колгосп, про трудову участь в колгоспі та отримання заробітної плати, рішення виконавчого комітету районної ради народних депутатів відповідно до якого оформлено спірне господарство як колгоспний двір, тощо) було встановлено належність спірного будинку до майна колгоспного двору.

Такі докази в матеріалах даної справи відсутні.

Разом з тим, позивач звертаючись з позовом до суду не обґрунтовував позовні вимоги тим, що житловий будинок на який він просив визнати право власності в порядку спадкування, відносився до майна колгоспного двору та відповідач не покликався на те, що нерухоме майно, яке належало спадкодавцю ОСОБА_3 , відносилось до майна колгоспного двору.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Згідно із ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Як було встановлено судом, спадщину після смерті ОСОБА_3 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв її син ОСОБА_1 .

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Як встановлено апеляційним судом, висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок належав до колгоспного двору, не узгоджується із наявними в справі доказами, якими підтверджується належність ОСОБА_3 цього нерухомого майна в цілому. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ту обставину, що зазначений житловий будинок належав до суспільної групи господарства - колгоспного двору.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що позивач ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_3 успадкував спірний житловий будинок, а не його частину, а тому за ним слід визнати право власності на нього в порядку спадкування в цілому.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 14 квітня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок із надвірними господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: