П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року місто Київ

справа № 755/4511/19

провадження №22-ц/824/6819/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану адвокатом Можаєвим Михайлом Олександровичем,

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Яровенко Н.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 3 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Новохатньою Н.С. 3 вересня 2013 року. За цим договором позики позивач надав відповідачу в позику грошові кошти у розмірі 874374 грн.88 коп., що було еквівалентно 109433,65 доларів США.

Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконані, наявні підстави для стягнення заборгованості - несплачену позику у розмірі 2578845 грн.44 коп. за договором позики, строк виконання зобов`язань за яим настав 28 лютого 2018 року.

Відповідач на момент укладення договору позики і станом на даний момент перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . Одночасно з підписанням договору, 3 вересня 2013 року ОСОБА_3 підписала заяву про надання згоди своєму чоловікові на взяття у позику з позивача грошових коштів у розмірі 874374 ггрн.88 коп. У вказаній заяві ОСОБА_3 вказала, що заявляє, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї та погодилась з тим, щоб умови договору позики визначалися чоловіком самостійно, на власний розсуд. Також ОСОБА_3 заявила, що їй відомо, що повернення грошових коштів буде відбуватися з їхньої спільної сумісної власності подружжя та у випадку неповернення цієї суми, звернення стягнення може відбуватися на їхнє спільне сумісне майно подружжя.

За таких обставин, позивач просив стягнути суму заборгованості з відповідачів солідарно.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 15 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 2410789 грн.14 коп. В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 4802 грн.50 коп. судового збору з кожного, по 17500 грн. витрат на проведення експертизи з кожного, а всього 22302 грн.50 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі подали апеляційну скаргу, в який просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 61690 грн.88 коп. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити повністю. В решті вимог відмовити. В апеляційній скарзі посилаються на те, що рішення прийнято з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом першої інстанції невірно застосовані положення ч.4 ст.65 СК України, не застосовані ст.ст.77, 81,82, 89, 229 ЦПК України, що призвело до прийняття незаконного рішення і порушення ст.263 ЦПК України.

Суд першої інстанції не врахував тих обставин, що в матеріалах справи відсутні докази використання позики в інтересах сім`ї, а позивач, на якого покладається обов`язок доведення таких обставин, не довів їх належними та допустимими доказами у справі. Більш того сам позивач визнав, що він неодноразово посилався на те, що отримані у позику грошові кошти відповідачі використовували для набуття у власність спільного будинку, але в ході розгляду справи по суті не зміг довести це учасникам справи та суду.

Сам по собі факт підписання ОСОБА_3 заяви про надання згоди від 3 вересня 2013 року не може слугувати підтвердженням того, що майно/кошти, отримані ОСОБА_2 за договором позики, були використані ним в інтересах сім`ї.

Незважаючи на те, що положення ЦПК України покладають обов`язок доказування факту використання коштів в інтересах сім`ї саме на позивача, і жодним чином не зобов`язує відповідачів доводити такі обставини, ОСОБА_2 через свого представника надав суду першої інстанції письмові пояснення та докази про те, що отримані ним грошові кошти були використані не в інтересах сім`ї, а для його особистих потреб, без повідомлення ОСОБА_3 про цілі та мету отримання коштів.

Суд першої інстанції неправомірно відмовив у доручення доказів до справи, чим позбавив ОСОБА_2 прав, гарантованих ст.81 ЦПК України, не врахував, що дані докази були надані суду до початку розгляду справи по суті, оскільки у відповідності до ч.12 ст.33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, а у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадків, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого засідання.

Судом першої інстанції невірно застосовані положення ст.1046 ЦК України, тобто неправомірно стягнута надмірна сума заборгованості за договором позики, а саме замість заборгованості в розмірі 616290 грн.88 коп. суд присудив до стягнення 2410789 грн.14 коп. Кошти отримані саме в національній валюті України, а не в доларах США, а тому зобов`язання щодо погашення заборгованості має відбуватися в гривнях у такій самій кількості, такого самого року та такої самої якості, що були передані ним позикодавцем. Умови договору позики про сплату позичальнику суми боргу з урахуванням так званого «коригування заборгованості виходячи з курсу гривні до долара США на момент сплати чергового місячного платежу, вказаного в п.2 договору позики» є нікчемною. В порушення ст.ст.89, 263 ЦПК України не встановив правову природу нарахувань такого надлишку (коригування) та не дав підпункту 2.2 договору належної правової оцінки, виходячи з вимог чинного законодавства України.

Покладання на відповідачів судових витрат на проведення експертизи є неправомірним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Костенко М.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції у повному обсязі з`ясував всі обставини справи, визнав встановленими ті обставини, які доведені позивачем, не спростовані відповідачами, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також їх представник адвокат Можаєв М.О. не з`явились, про день та час розгляду справи представник відповідачів повідомлений, що підтверджується розпискою ( т.2 а.с.185), причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Костенко М.І. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 3 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 874374,88 грн., що еквівалентно 109433,65 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору. Даний договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. та зареєстрованому в реєстрі за № 2715.

Умовами договору визначено, що суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позики на банківський рахунок, реквізити якого зазначені в договорі або готівкою у порядку визначеному графіком щомісячних виплат, починаючи з вересня 2013 року і по лютий 2015 року.

В той же день, ОСОБА_3 , дружиною відповідача, було складено заяву про надання згоди. Зі змісту даної заяви вбачається, що вона надає згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на взяття у позику в ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 874374 грн.88 коп., що еквівалентно 109433,65 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору. При цьому заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї та погоджується з тим, щоб умови договору позики визначалися чоловіком самостійно, на власний розсуд. Заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. та зареєстрована в реєстрі за № 2714, тобто до посвідчення договору позики.

У встановлений строк відповідач позику повернув частково в сумі 258084 грн.

З висновку експерта судово-економічної експертизи № 9603 від 23 листопада 2020 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 3 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новахатньою Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2715 станом на 31 жовтня 2018 року складає 2538619 грн.29 коп., з них: сума заборгованості відповідно до умов розрахунку, викладених у підпункті 2.2 пункту 2 договору позики ( з урахуванням коригування коефіцієнту на дату відповідного фактичного платежу) складає 2410789 грн.14 коп., заборгованість по 3% річних - як відповідальність за ст.625 ЦК України складає 127830 грн.15 коп.

Судом установлено, що розмір заборгованості становить 2410789 грн.14 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики щодо повернення коштів, не виконав. ОСОБА_3 є зобов`язаною стороною за договором позики, укладеним її чоловіком ОСОБА_2 , оскільки кошти за договором позики отримувалися позичальником за згодою другого з подружжя для використання в інтересах сім`ї.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального закону.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори ( п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства ( ч.1 ст.14 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч.1 ст.526 ЦК України).

Враховуючи те, що умови договору позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувались, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення суми боргу за договором позики.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення ст.60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового ( ч.2 ст.65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя (Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц).

Встановивши, що договір позики укладений ОСОБА_2 за згодою його дружини ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики.

Підписуючи заяву 3 вересня 2013 року, ОСОБА_3 надала згоду на укладення договору позики саме в інтересах сім`ї, про що зазначено в самому тексті заяви.

ОСОБА_3 не надано доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_2 .. Відтак ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. За таких обставин доводи апелянтів в тій частині, що обов`язок доказування щодо використання отриманих у борг коштів в інтересах сім`ї належить позивачу, є безпідставним ( правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 308/13831/15-ц).

Посилання в апеляційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанову Верховного Суду у справі № 639/7335/15-ц від 3 травня 2018 року не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у даній справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні. У постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц не встановлено, що дружина надавала згоду на отримання у борг грошових коштів.

Щодо посилання апелянта на те, що судом безпідставно відмовлено у приєднанні до справи доказів на підтвердження використання отриманих у борг коштів не в інтересах сім`ї, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки суд, вирішуючи питання щодо можливості прийняття доказів на стадії розгляду справи по суті, після закриття підготовчого засідання діяв в межах процесуального закону. Підстави вважати, що судом допущено порушення норм ст.ст.81, 83 ЦПК України. Відсутні.

Позивачем доведено, а судом першої інстанції вірно встановлено розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів. З урахуванням умов договору позики щодо розрахунку розміру щомісячного платежу (п.2.2 договору), який недійсним не визнавався, а також висновку експерта судово-економічної експертизи № 9603 від 23 листопада 2020 року, що складений на замовлення сторони позивача, і належними та допустимими доказами з боку відповідачів не спростований, судом першої інстанції вірно встановлена сума заборгованості в розмірі 2410789 грн.14 коп.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану адвокатом Можаєвим Михайлом Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 29 липня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус