Дата документу 17.08.2021 Справа № 336/7913/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/7913/19

Провадження № 22-ц/807/1567/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2021 року в складі судді Зарютіна П.В. в справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та на частину будівельних матеріалів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом уточненим в процесі розгляду до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя набутого в період шлюбу.

В обґрунтування позову зазначала, що з 11 вересня 2010 року вона уклала шлюб з відповідачем, актовий запис № 854, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 . Сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені, спільне життя та збереження сім`ї неможливо.

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які через відсутність згоди відповідача ніде не зареєстровані, але проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

У період перебування в шлюбі сторонами було набуто у власність нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка), та автомобіль HYUNDAI ACCENT 2011 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Оригінали договорів купівлі-продажу знаходилися у відповідача, тому позивач не мала можливості надати їх до суду.

Відповідач у добровільному порядку з січня 2020 року почав перераховувати аліменти у мінімальній сумі, 1780 грн. на двох дітей, навмисно припинив підприємницьку діяльність, яка приносила йому значний дохід (200 000-500 000 грн.) лише з метою зменшити до максимального мінімуму розмір належного утримання своїм дітям.

Відповідно до розміру отриманих ним доходів відповідач утримання дітям не надає, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дітей та її утримання до досягнення дітьми трирічного віку - самих лише її доходів недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку, утримання та лікування дітей, адже вона не працює, їй у цьому допомагають батьки та рідня, а у зв`язку з тим, що відповідач добровільно не сплачує аліменти, вказаних грошових коштів не вистачає для нормального забезпечення дітей, що в свою чергу є підставою для відступлення від рівності часток подружжя у спільній власності.

У зв`язку з чим позивач просила суд про збільшення її частки у спільному майні, набутому у період шлюбу - до 2/3 часток.

28.01.2020 року відповідач продав спірний автомобіль ОСОБА_6 , 1989 року народження, у зв`язку з чим позивач збільшила позовні вимоги та з урахуванням ринкової вартості спірного майна просила визнати за нею право власності на 98/100 частин квартири.

Відповідно до рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжі від 27.05.2020 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 11.09.2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 854, розірвано, стягнуто з відповідача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу ОСОБА_1 щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення цього позову й до досягнення дітьми повноліття, стягнуто з відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу ОСОБА_1 щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення цього позову і до досягнення дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. Але добровільно відповідач аліменти не сплачує, має заборгованість.

15.05.2020 ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву, уточнену в процесі розгляду, до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та на частину будівельних матеріалів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , фактично була подарована йому, його бабусею, ОСОБА_7 , договір купівлі-продажу від 05.05.2008 року спірної квартири фактично є договором дарування, тому, просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на цю квартиру.

Окрім того, зазначив, що у період проживання у шлюбі з позивачем він за спільні кошти подружжя придбавав будівельні матеріали та збудував на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_2 , житловий будинок, тому на 1/2 частину витрачених будівельних матеріалів він і просить визнати право власності за ним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2021 року первісні позовні вимоги задоволено, в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом - відмовлено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя, набутого за період шлюбу з ОСОБА_1 , право власності на 98/100 частин квартири АДРЕСА_3 , на праві спільної часткової власності з ОСОБА_1 , який має право власності на 2/100 частини вказаної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи у загальному розмірі 16 316 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також ухвалення рішення суду з неповним з`ясуванням обставин справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити та задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що визнання договору удаваним, як окрема позовна вимога, не вимагається, натомість суд при розгляді справи повинен був врахувати дійсні правовідносини, що виникли між сторонами та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Судом першої інстанції не було враховано що договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та його бабою ОСОБА_7 є удаваним, оскільки його сторони мали дійсну спрямованість волі на укладення саме договору дарування. ОСОБА_1 фактично не мав коштів для одноосібного придбання вказаної квартири, а укладання договору купівлі-продажу було економічно вигідніше для сторін.

Також у скарзі зазначено, що суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 сплатив заборгованість по аліментах для захисту від заявлених вимог, оскільки аліменти сплачувались ним, починаючи з січня 2020 року у той час як остаточне рішення по справі зі стягнення аліментів було прийнято Запорізьким апеляційним судом 07.09.2020. На час прийняття оскаржуваного рішення були відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 70 СК України для збільшення частки ОСОБА_2 у спільному майні.

При визначенні вартості відчуженого автомобіля Hyundai Accent 2011 р.в., суд помилково виходив з вартості автомобіля в розмірі 212 211 грн., яка була визначена на підставі звіту від 05.11.2019 складеного оцінювачем ОСОБА_8 . Враховуючи, що автомобіль Hyundai Accent д.н. НОМЕР_2 оцінювачем не оглядався, у справі наявний договір № 2343/2020/1900144 від 28.01.2020, що підтверджує продаж вказаного автомобіля саме за 102 083,63 грн., тому така вартість повинна була врахована судом при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції не врахував показання свідка ОСОБА_9 та факт доставки будівельних матеріалів за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджено матеріалами справи.

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині стягнення на користь позивача за первісним позовом витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 зазначав, що матеріали справи не містять детального опису наданих послуг та фактичну сплату коштів на користь представника.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та визнавши квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що остання придбана за договором купівлі-продажу під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження вимог позивача за зустрічним позовом про те, що вказаний договір купівлі-продажу квартири є удаваним і його сторони насправді вчинили договір дарування квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки такий висновок зроблено судом на підставі належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 вересня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб сторін серії НОМЕР_1 від 11.09.2010 року.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність рухоме та нерухоме майно.

За договором купівлі-продажу квартири від 15 липня 2016 року на ім`я ОСОБА_1 була придбана спірна квартира АДРЕСА_3 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка).

Відповідно до п. 5 вказаного договору дружина гр. ОСОБА_1 гр. ОСОБА_2 , надала згоду на купівлю вищевказаної квартири за ціну та на умовах визначених цим договором, що підтверджується заявою, справжність підпису на ній посвідчено нотаріально Кардаш Я.О. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 15.07.2016 за № 515.

За змістом п. 6 вказаного договору Продавець та Покупець зокрема підтвердили дійсність намірів сторін при його укладанні, а також те, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, і не є зловмисним договором.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як зазначено у постанові від 2 червня 2019 року Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 595/324/17, при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч наведеному, ОСОБА_1 , належними та допустимими доказами не спростовано, що спірна квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що продавець спірної квартири ОСОБА_7 і покупець ОСОБА_1 є близькими родичами (2 ступеню споріднення) беззаперечно не свідчить, про те, що ОСОБА_7 мала намір подарувати вказану квартиру апелянту.

Факт недостатності грошових коштів у ОСОБА_1 на придбання квартири, не спростовує можливості купівлі вказаного нерухомого майна за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і не спростовує обставини встановлені судом першої інстанції та презумпцію спільності майна подружжя.

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12.10.2001 року є власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 є й власником земельної ділянки, на якій розташовано вказаний будинок.

Як зазначав позивач за зустрічним позовом, під час шлюбу сторін за спільні кошти подружжям « ОСОБА_10 » велось будівництво житлового будинку за вищевказаною адресою.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що ОСОБА_1 до зустрічного позову було надано лише товарні чеки та накладні про придбання певних будівельних матеріалів, натомість в наданих документах взагалі не відображено, хто ж саме придбавав такі матеріали. За чиї саме кошти за особисті кошти певної особи чи за спільні кошти саме подружжя ОСОБА_10 були придбані такі будівельні матеріли, також доказів не надано.

Посилання в наданих накладних про доставку будівельних матеріалів на вищевказану адресу саме по собі не може слугувати беззаперечним доказом їх дійсного постачання.

Ураховуючи, що вказаний житловий будинок чи земельна ділянка не належить жодному з подружжя, не були придбані, створені чи набуті жодним з них під час шлюбу, вказане нерухоме майно не може бути віднесено до категорії спільного майна подружжя, що підлягає розподілу між сторонами.

За вказаних обставин, якщо ОСОБА_1 вважає, що ним були зроблені відповідні ремонтні роботи у вказаному будинку, що належить ОСОБА_3 , він не позбавлений права на звернення до суду з позовом до власника майна щодо відшкодування вартості таких витрат чи будь-якого іншого позову з зазначенням відповідної правової підстави.

Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо наявності підстав для відступу від засад рівності часток майна подружжя, ОСОБА_2 зазначала наступні обставини : перебування спільних дітей сторін на утриманні ОСОБА_2 , неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань по сплаті аліментів, що викликало додаткові зусилля ОСОБА_2 по матеріальному утриманню дітей та погашення заборгованості з аліментів гр. ОСОБА_1 лише у грудні 2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем за первісним позовом підстави для відступу від засад рівності часток подружжя є достатніми для застосування положень ч. 2 ст. 70 СК України та збільшення розміру частки ОСОБА_2 в нерухомому майні.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 , оскільки такий висновок зроблено з порушенням норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Отже, з вище наведеного вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі є їх спільною сумісною власністю, відносно якого вони мають рівні права. У випадку поділу спільного сумісного майна частки дружини та чоловіка є рівними. Тобто, рівність часток майна подружжя діючим законодавством презюмується.

Суд, при вирішенні питання поділу майна подружжя може відступити від існуючого правила, однак за умови належного обґрунтування стороною наявності підстав для відступлення від засад рівності часток.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони від шлюбу мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Малолітні діти проживають з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та перебувають на її утриманні.

Вказані обставини відповідачем за первісним позовом не спростовувались та підтверджені зокрема рішенням Запорізького районного суду Запорізької області у справі № 336/6386/19 від 27.05.2020 року відповідно до якого суд вирішив:

«Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 11 вересня 2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис за № 854.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ; адреса проживання: АДРЕСА_5 ) аліменти на утримання малолітніх дітей: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.10.2019 та до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ; адреса проживання: АДРЕСА_5 ) кошти на її утримання в розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 07.10.2019 та до досягнення дітьми: донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку».

Обов`язок по утриманню батьками своїх дітей може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Запорізького районного суду Запорізької області у справі № 336/6386/19 від 27.05.2020 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Учасниками справи були надані як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції розрахунки заборгованості, складеними головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя, за судовим рішенням про стягнення аліментів.

Апеляційним судом не досліджуються правильність інформації, яка міститься у вищеназваних розрахунках заборгованості, оскільки визначення правильності нарахування та сплати аліментів, стягнутих за рішенням суду не є предметом спору, який розглядається.

При цьому позивачем ОСОБА_2 не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування тощо.

Відсутність доказів того, що стягнутий судовим рішенням розмір аліментів був недостатнім для забезпечення фізичного і духовного розвитку дітей під час розгляду та недоведеності ухилення відповідача за первісним позовом від участі в утриманні спільних дітей, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні рішення суд першої інстанції необґрунтовано відступив від засад рівності часток подружжя та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 у цій частині.

Сам лише факт проживання двох малолітніх дітей після розірвання шлюбу з матір`ю з огляду на встановлені обставини та положення ст..70 СК України, само по собі не є вагомою підставою для збільшення частки одного з подружжя при поділі спільного майна подружжя.

Подібні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 06 березня 2019 року по справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-4287св18), від 27 грудня 2019 року по справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19), від 02 березня 2020 року по справі № 448/1722/16-ц (провадження № 61-22380св19) та від 29 квітня 2020 року по справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-4287св18).

Також наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем ОСОБА_2 також не доведено.

Так, ОСОБА_2 як особа, що бажає поділу спільного майна подружжя, вважала, що має право на одержання від ОСОБА_1 матеріальної компенсації вартості її частки автомобіля шляхом пропорційного зменшення частки ( до 2/100) відповідача ОСОБА_1 у праві власності на нерухоме майно.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення збільшених позовних вимог позивача, тобто про визнання за ОСОБА_2 права власності саме на 98/100 частин квартири АДРЕСА_3 .

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, матеріалами справи підтверджено, що у період шлюбу подружжям також набуто транспортний засіб HYUNDAI ACCENT д.н. НОМЕР_2 , який 20.10.2018 було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 ..

28 січня 2020 року ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого ним було продано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою для набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ст.. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідач за первісним позовом не заперечує того факту, що в період шлюбу придбано спірний автомобіль, та він здійснив відчуження без згоди позивача.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21грудня 2007року №11"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Відповідно до висновку про вартість майна від 05.11.2019 року, складеного оцінювачем ОСОБА_8 , станом на 30.10.2019 року ринкова вартість автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 212 211 гривень.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №127/7029/15-ц у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Отже, неспроможними є доводи апеляційної скарги, щодо протиправності висновку про вартість майна та визначення вартості автомобіля 2011 року випуску без доступу до об`єкта оцінки, оскільки сам ОСОБА_1 відчужив без згоди ОСОБА_2 автомобіль HYUNDAI ACCENT, д.н. НОМЕР_2 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зробивши неможливим його фактичний огляд.

Визначення вартості такого майна у даному випадку шляхом визначенні ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи є правильним.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

ОСОБА_2 , подаючи до суду уточнену позовну вимогу про визнання за нею право власності на 98/100 частин спірної квартири, позивач ОСОБА_2 не відмовлялась від заявлених вимог у первісному позові щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного автомобіля.

Водночас, після відчуження автомобіля відповідачем за первісним позовом, вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частину такого автомобіля без визнання правочину щодо його відчуження недійсним, не може бути задоволені.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, де колегія суддів відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Відповідна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні в рамках розгляду цивільної справи №755/2700/19 .

Як вірно встановлено в оскаржуваному рішенні, належною компенсацією ОСОБА_2 від частки автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , мають бути 106 105,50 гривень, з розрахунку: 212 211 гривень х 1/2 частку.

Норми СК України та норми ЦК України не передбачають право одного з подружжя при поділі майна подружжя в рахунок відшкодування вартості певного рухомого майна, збільшити власну частку у спільному нерухомому майні за рахунок зменшення частки іншого співвласника.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за нею права власності на 98/100 частин спірної квартири, підлягають повному задоволенню, з відступленням від рівності часток при вирішення спору про поділ майна подружжя.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя, з підстав, зазначених в позовній заяві та збільшення частки у нерухомому майні ОСОБА_2 за рахунок вартості 1/2 частини автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 р.в, д.н. НОМЕР_2 , що складає 106 105,50 гривень.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ч.1 ст 2 ЦПК

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Оскільки ОСОБА_1 розпорядився спірним транспортним засобом без згоди ОСОБА_2 і доказів передачі їй 1/2 частини отриманих від продажу транспортного засобу коштів суду не надав, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 р.в, д.н. НОМЕР_2 .

Ураховуючи, що спільність майна не спростовано, підстав, передбачених законодавством для відступлення від рівності часток при поділі майна, апеляційним судом не встановлено, тому рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині частково, визнавши за кожним із подружжя по Ѕ частки на квартиру АДРЕСА_3 та стягнення з ОСОБА_1 компенсації Ѕ частини вартої автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 р.в, д.н. НОМЕР_2 , яка складає 106 105,50 грн на користь ОСОБА_2 .

Твердження апеляційної скарги про безпідставність стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає їх неприйнятними.

Згідно зі статтею 13 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ст. 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» та Положення «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Ураховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката , адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Матеріали справи містять копію ордеру, договір про надання правової допомоги, копії актів виконаних робіт з детальним розрахунком кожного виду послуг з зазначенням його вартості та витраченого представником часу, до кожного такого акту долучено квитанцію про здійснені позивачкою ОСОБА_2 оплати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, щодо відсутності детального опису робіт та необґрунтованого стягнення з нього вартості правничої допомоги спростовується дослідженими матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на 83 % (визнано право власності на 1/2 частину квартири 169141,50 грн. та стягнуто компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в сумі 106105,50 грн. що разом складає 275247 грн.), розмір сплаченого ОСОБА_2 судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на її користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 2753,00 грн.

Апеляційну скаргу задоволено на 17 %, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 2118,10 грн.

Отже, у підсумку з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 634,90 грн.

Оскільки витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу в сумі 11000 грн. підтверджені належними та допустимими доказами та перевірені судом апеляційної інстанції, на користь ОСОБА_2 з відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 підлягають стягненню такі витрати позивача, пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 9130,00 грн. ( 83% від 10000 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2021 року в цій справі в частині задоволення позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) в порядку поділу майна подружжя, набутого за період шлюбу з ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) в порядку поділу майна подружжя, компенсацію у вигляді половини вартості автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя набутого під час шлюбу з ОСОБА_1 у розмірі 106 105,50 гривень .

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2021 року в цій справі в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (ІПН невідомий, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) про визнання права особистої приватної власності на квартиру та на частину будівельних матеріалів залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 634,90 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9130,00 грн., а загалом 9764,90 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова