ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2021 року

м. Чернівці

справа № 720/184/20

провадження №22-ц/822/586/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Владичана А.І., Одинака О.О.

секретаря Перепелюк А.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Старостинський округ №3 с. Рокитне Виконавчого комітету Новоселицької міської ради Чернівецької області

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2020 року, головуючий у першій інстанції Павлінчук С.С.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у січні 2020 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Старостинського округу №3 с. Рокитне Виконавчого комітету Новоселицької міської ради Чернівецької області про визнання заповіту недійним, скасування свідоцтва про право на спадщину.

Зазначала, що внаслідок смерті матері ОСОБА_5 відкрилась спадщина ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилалася на те, що прийняла спадщину.

Звернулася до Новоселицької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у липні 2019 року.

У липні 2019 року дізналась про вчинення ОСОБА_5 заповіту на користь ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за номером 13.

Вказувала, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, за відсутності зазначення місця складання, роз`яснення змісту ст.535 ЦК УРСР, запису прочитання заповіту уголос, про хворобу заповідача та неможливості прочитання заповідачем тексту заповіту, адреси здійснення посвідчувального запису, не містить особистого підпису ОСОБА_5 .

Посилалася на те, що ОСОБА_5 була неписьменною, через фізичну ваду не могла з`явитися до Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області.

Просила визнати заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 13, недійсним.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Новоселицькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 8 червня 2004 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2021 року у позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 13, недійсним, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Новоселицькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 8 червня 2004 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, складання заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, за відсутності зазначення місця складання, роз`яснення змісту ст.535 ЦК УРСР, запису прочитання заповіту уголос, адреси здійснення посвідчувального запису, не особистого підпису ОСОБА_5 .

Вважає доведеним показами свідків, що ОСОБА_5 була неписьменною, через фізичну ваду не могла з`явитися до Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, не мала наміру вчиняти заповіт на користь ОСОБА_4 .

Посилається на те, що судом першої інстанції не було допитано свідка ОСОБА_6 з підстав перебування свідка за межами України, не взято до уваги зникнення Реєстру вчинення нотаріальних дій.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Старостинського округу №3 с. Рокитне Виконавчого комітету Новоселицької міської ради Чернівецької області про визнання заповіту недійним, скасування свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні підстави для захисту права ОСОБА_1 на спадкування шляхом визнання заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за номером 13, недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Новоселицькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 8 червня 2004 року.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що заповіт ОСОБА_5 відповідає вимогам закону.

При цьому суд першої інстанції вважав помилковим зазначення у тексті заповіту роз`яснення ст.536 ЦК УРСР, що є опечаткою, не роз`яснення суті права на обов`язкову частку не вплинуло на волю заповідача.

Водночас суд першої інстанції вважав недоведеним не підписання ОСОБА_5 тексту заповіту, неписьменність ОСОБА_5 , наявність фізичної вади, яка позбавляла можливості здійснити підпис самостійно.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_5 вчинено заповіт на користь ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 13.

Державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Чайка О.М. 8 червня 2004 року видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за номером 1248

ОСОБА_1 звернулася до Новоселицької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у липні 2019 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

На підставі ч.1 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за номером 13, недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Новоселицькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 8 червня 2004 року.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначалося звернення до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті матері ОСОБА_5 , вчинення ОСОБА_5 заповіту, посвідченого секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, за відсутності зазначення місця складання, роз`яснення змісту ст.535 ЦК УРСР, запису прочитання заповіту уголос, про хворобу заповідача та неможливості прочитання заповідачем тексту заповіту, адреси здійснення посвідчувального запису, особистого підпису ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу Украіни передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України про спадкове право застосовуються до спадщини, яка відкрилась після 1 січня 2004 року .

На підставі пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Отже, норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців.

На підставі частини 1 та 2 ст.524 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За змістом ч.1 ст.529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Частиною 1 ст.541 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно ч.1 ст.543Цивільного кодексу Української РСР якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з

яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не

може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Частиною 2 ст.545 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за

цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати

на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст.45 Цивільного кодексу Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

На підставі ч.1 ст.48 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до статей 1, 2, 8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, чинної на час складання заповіту, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії, в тому числі з посвідчення заповітів, вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов`язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В абз.3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише на відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Згідно із абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України у абз.2 п.18 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі щостій ЦК немає відповідного правила.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

За змістом абз.2 п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України у абз.2 п.18 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначила, що Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Ураховуючи, що спадкодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовідносини щодо спадкування виникли до набрання чинності ЦК України та те, що визначений у статті 549 ЦК Української РСР строк для прийняття спадщини (шість місяців) після смерті ОСОБА_5 закінчився до 01 січня 2004 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, а не положення ЦК України.

Отже, позивач ОСОБА_1 неправильно посилається в апеляційній скарзі на положення статей ч.1 ст.203, ч.1,2 ст.215, ч.1 ст.1257 ЦК України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ч.1 ст.541 Цивільного кодексу Української РСР, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, і з зазначенням місця і часу його складання. Заповіт має бути підписаний особисто заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.1 ст.543Цивільного кодексу Української РСР. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або посадовими особами, які посвідчують заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542Цивільного кодексу Української РСР), визначеними Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5.

Цивільний кодекс Української РСР не містить зазначення наслідком недодержання форми заповіту, якої вимагає закон, його недійсність.

Зі змісту заповіту, вчиненого ОСОБА_5 , посвідченого секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 13 вбачається наявність відомостей щодо дати складання заповіту 28 січня 2002 року, місця складання с.Рокитне Новоселицького району Чернівецької області, часу вчинення заповіту 10 година 15 хвилин, дату народження заповідача ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження та проживання заповідача в с.Рокитне Новоселицького району Чернівецької області.

Також заповіт містить зазначення про власноручне підписання заповідачем ОСОБА_7 у присутності секретаря Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про дотримання вимог щодо форми заповіту, вчиненого ОСОБА_5 , посвідченого секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г. 28 січня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 13.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що заповідачем ОСОБА_5 заповіт не підписаний.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами»

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що заповіт не підписаний заповідачем ОСОБА_5 .

Таким доказом зазвичай може бути висновок експерта.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При розгляді цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій жодною із сторін клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявлялося.

Призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати (стаття 105 ЦПК України).

Без надання відповідних доказів (висновку експерта) доводи ОСОБА_1 про те, що заповіт не підписаний заповідачем ОСОБА_5 , мають характер припущення.

За відсутності у матеріалах справи доказів вчинення підпису від імені ОСОБА_5 іншою особою суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Водночоас суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність, що заповідач ОСОБА_5 була неписьменною, не могла особисто прочитати оспорюваний заповіт.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Так покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про неписьменність заповідача ОСОБА_5 спростовуються свідченнями ОСОБА_10 .

Отже, покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за відсутності будь-яких інших доказів про неписьменність заповідача ОСОБА_5 не дають підстав для висновку про неможливості спадкодавця особисто прочитати оспорюваний заповіт.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 про те, що не зазначення перед підписом заповідача, що заповіт прочитаний заповідачем вголос, є підставою для визнання його недійсним.

У справі, яка переглядається, встановлено, що оспорюваний заповіт складено та записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача суду ОСОБА_1 надано не було.

Відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо.

Відсутність рукописного напису щодо прочитання та складання заповіту з слів заповідача ОСОБА_5 не є істотною умовою для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки ОСОБА_11 не доведено, що волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним йому майном не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц (провадження № 61-21701св18).

Посилання ОСОБА_1 як на одну з підстав визнання заповіту недійсним на те, що заповіт не містить інформації про місце його посвідчення, оскільки через фізичну ваду заповідач ОСОБА_5 не могла з`явитися до Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області. є безпідставними, так як чинне законодавство не пов`язує дійсність/недійсність заповіту з наведеною обставиною.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що зазначення у заповіті роз`яснення змісту ст.536 ЦК України за встановлених у цій справі обставин, не впливає на волевиявлення заповідача щодо розпорядження власним майном та не свідчить про нікчемність вчиненого правочину, оскільки за своїм змістом фактично є технічною помилкою, допущеною особою секретарем Рокитнянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Ізвак Е.Г., яка склала заповіт за допомогою технічних засобів.

Отже, було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 квітня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2021 року без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 6 серпня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді А.І. Владичан

О.О. Одинак