ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 серпня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8294/20

Головуючий у першій інстанції - Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/931/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Чернігівська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Чернігівській області, Державна Казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Чернігівської обласної прокуратури на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 березня 2021 року (місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. В обґрунтування позову посилалась на те, що з 13.05.2017 було розпочато незаконне кримінальне переслідування та притягнення позивачки до кримінальної відповідальності за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, про що офіційне повідомлення було їй оголошено та вручено в письмовому вигляді 14.05.2017.

Позивач зазначає, що 14.09.2020 Верховним Судом було прийнято постанову, якою скасовано обвинувальний вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачка незаконно та безпідставно була притягнута до кримінальної відповідальності, перебувала під слідством та судом 40 місяців та 1 день. Таке становище завдало їй страждання та важкий душевний біль, завдало великої моральної шкоди, змінився усталений спосіб життя. Весь цей час позивачка змушена була відкладати свої плани та доводити свою невинуватість та непричетність до інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Крім того, позивачка зазначає, що має ряд проблем зі здоров`ям, та має на утриманні трьох дітей, двоє з яких є інвалідами, які потребують постійного стороннього догляду, вона самостійно їх виховує та утримує.

У позові позивачка просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 200 000, 00 грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.03.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 400 000, 00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн. Судові витрати зі сплати судового збору віднесено на рахунок держави. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 13.05.2017 (з моменту її затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України) по 14.09.2020 (дата прийнята постанови Верховним Судом, якою було скасовано обвинувальний вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції у вказаному кримінальному провадженні), тобто 40 місяців та 1 день, з яких слід обраховувати розмір моральної шкоди, завданої позивачці незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, згідно ч. 2, 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» мінімальний розмір моральної шкоди склав 200 166, 67 грн. Разом з тим, судом враховано тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, характер і обсяг страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, враховано застосування заходів забезпечення кримінального провадження, та слідчо-розшукових дій, зокрема, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та перебування у місцях позбавлення волі на умовах попереднього ув`язнення, а також страждання її сім`ї, а саме трьох дітей, двоє з яких мають інвалідність з дитинства, суд прийшов до висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 400 000,00 грн, що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , Державна казначейська служба України та Чернігівська обласна прокуратура подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.03.2021 в частині не задоволених вимог, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання про перерозподіл судових витрат та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 000 грн фактично понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», обсягу пережитих страждань та розміру отриманої моральної шкоди, а також розміру відшкодування такої шкоди. Вважає, що рішення в оскаржуваній частині є незаконним через хибність висновків суду та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У скарзі заявниця посилається на те, що судом першої інстанції розмір мінімальної заробітної плати для визначення мінімального розміру відшкодування слід брати станом на момент розгляду справи, як це зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995, а не станом на день пред`явлення позову. Таким чином, розгляд справи відбувся у 2021 році, та розмір мінімальної заробітної плати станом на день розгляду справи та ухвалення судом рішення становив 6000 грн, з якого необхідно було обраховувати відшкодування.

ОСОБА_1 зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що позивачка не лише була обмежена у особистій волі, а перебувала в місцях ув`язнення 8 місяців 16 днів, та після скасування виправдувального вироку суду 9 днів відбувала покарання у вигляді позбавлення волі за обвинувальним вироком суду, що також був скасований. Суд недостатньо врахував, що через перебування під вартою позивачка фізично не могла займатися утриманням, вихованням і відновленням відносин з дітьми, а також не враховано погіршення стану здоров`я позивачки.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення Новозаводського районного м. Чернігова від 24.03.2021 в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 400 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності. При цьому заявник зазначає, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтовувати розмір шкоди, але з обов`язкоим виконанням наведеної норми права.

Заявник у скарзі посилається на п. 9 Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким встановлено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду.

Разом з тим, заявник зазначає, що відповідно до п.п. 1,3,9 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, (набрав чинності з 01.01.2017), мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. За доводами апелянта, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В апеляційній скарзі Чернігівська обласна прокуратура просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.03.2021 в частині задоволених вимог, та відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду в частині задоволених вимог є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

У скарзі заявник посилається на те, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, обставини справи, однак дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, факту завдання позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між останнім. Судом не зазначено з яких міркувань він виходив, визнаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000 грн, та якими належними, допустимими і достовірними доказами це підтверджується.

Зазначає, що доводи позивачки щодо впливу на її дітей кримінального переслідування відносно неї є необґрунтованим, оскільки вона притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, та у 2017 році взагалі була позбавлена батьківських прав, а її діти з 2014 року проживають з бабусею, яка здійснює за дітьми догляд та виховання.

Стягнена судом сума відшкодування у розмірі 400 000 грн є вдвічі завищеною, її стягнення призведе до завдання збитків Державному бюджету України.

Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , проте вказаний відзив не може бути прийнято судом апеляційної інстанції, оскільки він поданий поза строком визначеним ухвалою апеляційного суду, а саме протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали. Як вбачається, Головне управління Національної поліції в Чернігівській області отримало копію апеляційної скарги ОСОБА_1 разом з додатками 25.05.2021 (а.с. 234 т. 1), проте відзив на апеляційну скаргу направлено поштовою кореспонденцією 03.06.2021, який зареєстровано судом апеляційної інстанції 04.06.2021.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційні скарги подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 13.05.2017 внесено відомості до ЄРДР за №0000668 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 34 т. 1).

14.05.2017 слідчим СВ Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області письмово повідомлено ОСОБА_1 про те, що вона підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 30-31 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайоннного суду Чернігівської від 16.05.2017 застосовано до підозрюваної за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 32-33 т. 1).

Після завершення досудового розслідування, 08.09.2017 складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 внесеному в ЄРДР за № 0000668 від 13.05.2017 (а.с. 35-36 т. 1).

Згідно ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 13.09.2017 вказаний вище обвинувальний акт було направлено на розгляд Прилуцькому міськрайонному суду Чернігівської області (а.с. 37 т. 1).

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.01.2018 ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано за недоведеністю її винуватості в цьому обвинуваченні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України (а.с. 53-59 т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 14.05.2018 скасовано вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.01.2018, щодо ОСОБА_1 , та призначено новий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 60-62 т. 1).

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.06.2019 ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. У строк відбування покарання ОСОБА_1 зараховано строк попереднього ув`язнення з 13.05.2017 по 29.01.2018 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні, скасовано накладений на майно арешт (а.с. 21-24 т. 1).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20.11.2019 апеляційні скарги прокурора, засудженої та захисника залишено без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.06.2019 - без змін (а.с. 25-29 т. 1).

Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.06. 2019 та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 20.11.2019 щодо ОСОБА_1 скасовано і закрито кримінальне провадження (а.с. 15-20 т. 1).

Матеріали справи містять копії свідоцтв про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72 т. 1), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 77 т. 1), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 79), матір`ю яких є позивачка ОСОБА_1 .

Крім того, згідно копії посвідчення ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 1 группи та потребує постійного стороннього догляду та нагляду (а.с. 72-74 т. 1), ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю, що також підтверджується копією посвідчення (а.с. 80 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 13.05.2017 (з моменту її затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України) по 14.09.2020 (дата прийнята постанови Верховним Судом, якою було скасовано обвинувальний вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції у вказаному кримінальному провадженні), тобто 40 місяців та 1 день, з яких слід обраховувати розмір моральної шкоди, завданої позивачці незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, згідно ч. 2, 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» мінімальний розмір моральної шкоди склав 200 166, 67 грн. Разом з тим, судом враховано тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, характер і обсяг страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, враховано застосування заходів забезпечення кримінального провадження, та слідчо-розшукових дій, зокрема, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та перебування у місцях позбавлення волі на умовах попереднього ув`язнення, а також страждання її сім`ї, а саме трьох дітей, двоє з яких мають інвалідність з дитинства, суд прийшов до висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 400 000,00 грн, що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, з врахуванням викладеного помилковими є доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що в даній справі при розрахунку відшкодування шкоди необхідно було застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не застосовувати мінімальну заробітну плату.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачка перебувала під слідством та судом з 13.05.2017 (з моменту її затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України) по 14.09.2020 (дата прийнята постанови Верховним Судом, якою було скасовано обвинувальний вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції у вказаному кримінальному провадженні), тобто 40 місяців та 1 день, з яких вона перебувала під вартою: 8 місяців 25 днів, з яких в період з 13 травня 2017 року до 29 січня 2018 року перебувала під вартою 8 місяців 16 днів та в період з 25 грудня 2019 року до 2 січня 2020 року перебувала під вартою 9 днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив із розміру мінімальної заробітної плати, який згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» становив 5 000,00 грн.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19).

З врахуванням викладеного вище є необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір мінімальної заробітної плати для визначення мінімального розміру відшкодування слід брати станом на момент розгляду справи, який відбувся у 2021 році.

Місцевий суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, порушення прав ОСОБА_1 , характеру і обсягу її страждань, обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди у розмірі 400 000,00 грн, а тому посилання заявниці про те, що поза увагою суду залишилось те, що позивачка перебувала в місцях ув`язнення та відбувала покарання у вигляді позбавлення волі за обвинувальним вироком суду, що також був скасований, у зв`язку з чим не могла займатися утриманням, вихованням дітей, а також не враховано погіршення стану здоров`я позивачки, не ґрунтуються на матеріалах справи та не є доведеними, оскільки судом першої інстанції дані доводи враховані та їм надана правова оцінка.

Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний, проте позивачка визначила суму до відшкодування з урахуванням зазначеного періоду, який визначений у позовній заяві в розмірі 1 200 000, 00 грн, та зазначила підстави для стягнення зазначеної нею у позові суми до відшкодування з урахуванням характеру і обсягу страждань які вона зазнала, тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також вказала, що має трьох дітей, двоє з яких мають інвалідність.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що розмір відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ визначається з врахуванням обставин, які мають значення для вирішення справи, а законодавчо визначено лише мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо стягнення судом неадекватного розміру відшкодування, яка є завищеною і не відповідає дійсності не знайшли свого підтвердження, оскільки судом розмір стягнутого відшкодування моральної шкоди визначено у відповідності до засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, під час розгляду справи судом першої інстанції враховано посилання позивачки на те що внаслідок незаконного притягнення її до відповідальності страждала її сім`я, а саме троє дітей, двоє з яких мають інвалідність з дитинства, так і посилання відповідачів на докази неналежного виконання батьківських обов`язків позивачем, оскільки матеріали справи містять копії актів обстеження умов проживання, витягів з протоколів засідання комісій з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Ніжинської міської ради, довідки Ніжинської ЗОШ І-ІІІ № 1 Ніжинської міської ради Чернігівської області, з яких вбачається про неналежне виконання позивачкою свої батьківських обов`язків щодо дітей.

Отже, не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, як доводи апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури про те, що не слід враховувати, що внаслідок незаконного притягнення позивачки до відповідальності страждала її сім`я, а саме троє дітей, щодо яких позивачка фактично не належно виконує батьківські обов`язки, так і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом не враховано обставини, щодо наявності дітей, у зв`язку з чим вона вважає, що має право на відшкодування шкоди у більшому розмірі, як і посилання у апеляційній скарзі щодо не відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки, як встановлено судом першої інстанції позивачем не надано доказів щодо обсягу послуг і виконаних робіт, їх вартості під час досудового слідства та судового розгляду, не надано таких доказів і до матеріалів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 09.08.2021.

Головуючий Судді: