Провадження № 2/932/2669/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Скопа Н.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 19.10.2020 року звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.08.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Арабаджи К.Г. У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані в квартирі з часу, коли її власником був його батько, при цьому вони не перебувають та ніколи не перебували у родинних стосунках ані з ним, ані з його покійним батьком. За адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають та ніколи не проживали, не сплачують комунальні платежі, не приймають участі в утриманні житла, особистих речей в квартирі не мають, квартирою не цікавляться, проте залишаються зареєстрованими, чим порушуються його права як власника. Непроживання відповідачів за вказаною адресою підтверджується тим, що комісією КП «Жилсерсів-5» складено Акти обстеження про фактичне проживання (не проживання) зареєстрованих осіб від 16.04.2020 року, від 17.06.2020 року, від 09.10.2020 року,

Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , витрати по справі покласти на відповідачів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2020 року суддя Кудрявцева Т.О. була визначена для розгляду даної справи.

Ухвалою від 11.11.2020 року суддею відкрито провадження у справі, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 21.01.2021 року було замінено третю особу - Управлінняслужбу у справах дітей Шевченківської районної у місті ради на правонаступника - Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування.

Позивач надав суду клопотання про розгляд справи без його участі за наявними у справі доказами та матеріалами, в якому підтримав позовні вимоги, надав детальний опис робіт по договору про надання юридичних послуг від 08.20.2020 року, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач, діюча в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та прийняття рішення згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1-5 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ч.1 ст. 391 ЦК України, в ласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.08.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Арабаджи К.Г. зареєстрованим в реєстрі за номером 3-224, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №218769302 від 03.08.2020 року.

У квартирі за вказаною адресою 28.11.2028 року зареєстровані ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані в квартирі з часу, коли її власником був батько позивача ОСОБА_4 , при цьому відповідачі не перебувають та ніколи не перебували у родинних стосунках ані з позивачем ані з його померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком ОСОБА_4 .

Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають та ніколи не проживали, не сплачують комунальні платежі, не приймають участі в утриманні житла, особистих речей в квартирі не мають, квартирою не цікавляться, проте залишаються зареєстрованими в ній, чим порушуються права позивача як власника, проте залишаються зареєстрованими за вказаною адресою.

Непроживання відповідачів за вказаною адресою за наведених позивачем обставинах підтверджується Актами обстеження про фактичне проживання/ не проживання зареєстрованих осіб від 16.04.2020 року, 17.06.2020 року, 09.10.2020 року, складеними за участю сусідів позивача.

Відповідно до заяви відповідача від 21.01.2021 року відповідачі фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Оскільки іншого відповідачами не доведено, то відповідно до встановлених судом обставин підстави для користування спірною квартирою, згідно із ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР, на умовах договору у відповідачів відсутні, а тому належить визнати, що мало місце користування відповідачами житлом на праві особистого сервітуту відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Відтак, оскільки відповідачі були зареєстровані в квартирі в період, коли її власником був нині померлий батько позивача, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Разом з цим, попри набуття такого права відповідачі ним не скористалися, жодного дня не проживали у вказаній квартирі, спільним побутом ні з позивачем ні з його батьком не пов`язані, не перебувають у родинних відносинах ні з позивачем ні з його батьком, вони не є членами родини позивача, тому їх право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

Зважаючи на викладене, з урахуванням заявлених меж позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача відповідачами суду не надано.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У заяві, поданій до суду 28.04.2021 року, позивач просить стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати по справі, а зокрема, витрати на правову допомогу у розмірі 2 400,00 грн. В обгрунтування цих вимог позивач посилається на те, що для вирішення даного спору він уклав 08.10.2020 року договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Мистецтво Права» на здійснення правничої допомоги щодо захисту його інтересів по даній справі. Вартість послуг склала 2 400,00 грн., які він сплатив повністю, що підтверджується договором про надання юридичних послуг від 08.10.2020 року, квитанцією №0.0..1 про сплату послуг адвоката від 09.10.2020 року, актом надання послуг №109 від 13.10.2020 року та детальним описом робіт по Договору про надання юридичних послуг від 08.10.2020 року.

На підтвердження розміру витрат на правову допомогу позивачем було надано договір про надання юридичних послуг від 08.10.2020 року, відповідно до якого ТОВ «Юридична компанія «Мистецтво Права» надали позивачу правову допомогу у даній цивільній справі.

Згідно зі ст.4.2 вказаного договору вартість та перелік послуг вказується в Акті виконаних робіт.

Як вбачається з детального опису робіт по Договору про надання юридичних послуг від 08.10.2020 року ТОВ «ЮК «Мистецтво права» були виконані наступні послуги: аналіз надання клієнтом документів, формування правової позиції 30 хв.; складання позовної заяви, підготовка пакетів документів для суду 2 години. Всього було витрачено 2 години 30 хвилин, що становить 2000 грн. та ПДВ 400 грн., а всього 2400 гривень.

Відповідно до квитанції №0.0..1 від 09.10.2020 року позивачем ОСОБА_1 ТОВ Юридична компанія «Мистецтво права» за надання правової допомоги було сплачено суму у розмірі 2400,00 грн.

Враховуючи характер виконаної ТОВ «Юридична компанія «Мистецтво Права» роботи (надання консультації, підготовки позовної заяви), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вказаних вимог.

Таким чином, суд вважає необхідним стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2400,00 грн.

Також, відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідачів, тому з ОСОБА_2 на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 265, 268, 280, 282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2400,00 грн. та понесені судові витрати по справі у сумі 840 грн. 80 коп., а всього 3240 грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Т.О. Кудрявцева