Справа № 227/4979/20
Провадження№ 2/266/483/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

09 серпня 2021 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Д`яченко Д.О., при секретарі судового засідання Момот А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Калініченко Артем Володимирович, до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів і часу участі у вихованні дітей, -

В С Т А Н О В И В:

15.12.2020 року на адресу Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Калініченко А.В., до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів і часу участі у вихованні дітей.

Обґрунтовуючи позовну заяву позивач зазначив, що позивач та відповідач є батьками двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що з дітьми має прекрасні взаємовідносини, регулярно допомагає синам, переказує грошові кошти на ім`я бабусі синів, матері відповідачки - ОСОБА_6 . Відповідачка грубо порушує права позивача на участь у спілкуванні та вихованні дітей, перешкоджає спілкуванню позивача з синами. Неодноразові бесіди з відповідачкою не увінчалися успіхом, так як вона категорично не бажає поважати права позивача, як батька дитини на участь у спілкуванні та вихованні. Вказує, що відповідач без згоди позивача вивозить дітей на територію, тимчасово непідконтрольну владі України, тому не маючи іншої можливості захистити права, позивач вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою у якій просить суд зобов`язати відповідачку не створювати позивачу перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з малолітніми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити способи участі батька у спілкуванні та вихованні малолітніх, шляхом систематичних побачень з дітьми, а саме: щотижня у вихідні дні: суботу та неділю з 16.00 год. до 19.00 год. без участі матері за місцем проживання батька (територіально з урахуванням інтересів дітей); щорічно в день народження дітей - ІНФОРМАЦІЯ_7 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ; в день народження батька - 20 жовтня; а також 31 грудня з 10:00 до 16:00 год. та у дні інших офіційних свят за місцем фактичного проживання батька: АДРЕСА_1 , або іншого фактичного місця проживання батька (територіально з урахуванням інтересів дітей), до досягнення дітьми повноліття та без присутності матері дітей - ОСОБА_2 ; щорічно взимку у період канікул, строком не менше 7 днів спільного відпочинку батька з синами, без присутності матерів, з повідомленням останньої за два тижня про місце та час відпочинку на території України; щорічно влітку у період канікул строком не менше 15 днів спільний відпочинок батька з синами, без присутності матері, з повідомленням останньої за два тижня про місце та час відпочинку на території України; встановити необмежене спілкування з дітьми особисто засобами телефонного та іншого засобу зв`язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування між батьком та синами та накладення арешту на вивезення позивачкою за кордон малолітніх дітей.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20.01.2021 року справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Маріуполя.

Ухвалою Приморського районного суду Донецької області від 17.02.2021 року відкрито провадження по справі та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя від 15.04.2021 року закрито підготовче засідання за позовною заявою та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник надали суду заяви якими підтримали вимоги позову у повному обсязі та просили суд його задовольнити, справу просили розглянути у їх відсутність не заперечує про винесення заочного рішення.

Відповідачка у судові засідання не з`явилася, надала суду заяву у якій позовні вимоги визнала, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Представник третьої особи Служби у справах органу опіки та піклування Маріупольської міської ради в судове засідання не з`явився, надіславши до суду лист з проханням проводити судовий розгляд без участі представника.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачка знаючи про існування спору в суді, не з`явилася у судові засідання без поважних причин, а також про можливість проведення судового розгляду без її участі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлені та підтвердженні матеріалами справи наступні факти та їх правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 21.07.2020 року виданого повторно, Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області 17.11.2009 року складено актовий запис №647. У графі батько записано - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 31.07.2020 року виданого повторно, Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області 15.05.2012 року складено актовий запис №228. У графі батько записано - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 .

Заявою від 22.06.2015 року, засвідченою приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Антоновою Н.В. за №443,444, надано дозвіл на оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка підписана ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

До матеріалів справи долучені квитанції про переказ грошей ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_6 та квитанції про купівлю телефона.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 1 ст. З Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані поважати дитину.

Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.

Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

Відповідно до вимог статті 157 вказаного Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст.158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» (від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v.Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.)

Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дітей, суд враховує те, що форми й методи виховання дітей не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, та приймаючи до уваги Висновок про участь батька у вихованні малолітніх дітей від 25.05.2021 року, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Аналогічна правова позиція наведена в Постанові Великої Палати Верховного суду у справі за № 712/10623/17 від 04 липня 2018 року.

У свою чергу суд наголошує на тому, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, проте у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Отже, аналізуючи викладене вище, та дотримуючись рівноваги між інтересами дітей та інтересами батьків, приділяючи особливу увагу до найважливіших інтересів дітей, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, суд вважає правильним та справедливим задовольнити позовні вимоги, визначивши спосіб участі батька у вихованні малолітніх дітей.

Питання щодо стягнення сплаченого позивачем судового збору судом не вирішується, оскільки даної позовної вимоги не заявлялось.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини, Законом України «Про охорону дитинства», статями 19, 141, 150, 151, 153, 157-159 Сімейного Кодексу України, статтями 7, 10, 76, 81, 133, 244-245, 259, 263-265, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Калініченко Артем Володимирович, до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів і часу участі у вихованні дітей - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні ОСОБА_3 з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначити спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом систематичних побачень з дітьми, а саме: щотижня у вихідні дні: суботу та неділю з 16.00 год. до 19.00 год. без участі матері за місцем проживання батька (територіально з урахуванням інтересів дітей); щорічно в день народження дітей - 03 листопада та ІНФОРМАЦІЯ_3 ; в день народження батька - 20 жовтня; а також 31 грудня з 10:00 до 16:00 год. та у дні інших офіційних свят за місцем фактичного проживання батька: АДРЕСА_2 , або іншого фактичного місця проживання батька (територіально з урахуванням інтересів дітей), до досягнення дітьми повноліття та без присутності матері дітей - ОСОБА_2 ; щорічно взимку у період канікул, строком не менше 7 днів спільного відпочинку батька з синами, без присутності матерів, з повідомленням останньої за два тижня про місце та час відпочинку на території України; щорічно влітку у період канікул строком не менше 15 днів спільний відпочинок батька з синами, без присутності матері, з повідомленням останньої за два тижня про місце та час відпочинку на території України; встановити необмежене спілкування з дітьми особисто засобами телефонного та іншого засобу зв`язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування між батьком та синами.

Заборонити ОСОБА_2 вивезення малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України до досягнення 16 - ти річного віку без супроводу чи нотаріально посвідченого дозволу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою:http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлено 09.08.2021 року.

Суддя: Д`яченко Д. О.