ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/422/21
Провадження №2/477/509/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року м.Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Саукової А.А.,

при секретарі Тристан В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Долгової Л.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шилова В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В :

10 березня 2021 року позивач звернувся до суду, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 , борг за позиковим зобов`язанням від 15 грудня 2018 року у загальному розмірі 84512,37 грн., який складається з суми основного боргу в розмірі 75600 грн., втрат від інфляції в сумі 5122,37 грн., та трьох відсотків річних за використання коштів 3790 грн.

В обґрунтування позову позивач вказував, що 15 грудня 2018 року він передав у борг відповідачу гроші в сумі 75600 грн. Факт передачі коштів буд зафіксовано розпискою. Термін повернення коштів було визначено у розписці 01 липня 2019 року. У визначений розпискою час відповідач грошові кошти не повернув. Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути борг, однак відповідач борг не повернув. В лютому 2021 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення позики, однак відповідач через смс повідомлення написав, що не збирається повертати борг, тобто свідомо ігнорує виконання надання йому позики. На підставі викладеного позивач змушений звернутися до суду.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив задовольнити позов частково та вказав, що відповідач повідомив, що ним було отримано позику від позивача в сумі 75 600 гривень, що було еквівалентно 2700 доларів США на момент отримання, проте частину боргу було повернуто, а саме: 05 липня 2019 року відповідач повернув позивачу 200 доларів США; 15 липня 2019 року року відповідач повернув позивачу 2800 грн.; 18 листопада 2019 року відповідач, в якості повернення боргу, передав у власність позивачу свій мопед, який сторони оцінили в 300доларів США; 20 березня 2020 року відповідач повернув позивачу 100 доларів США. Позивач не писав розписок про отримання боргу. Відповідач не відмовляється повернути залишок заборгованої суми у розмірі 2000 доларів США, проте в силу обставин, незалежних від нього, він не має такої матеріальної можливості. Єдиним та постійним його доходом є соціальна допомога призначена державою, яку він отримує щомісячно у розмірі близько 1500 грн. Перебування відповідача за кордоном не дозволяє йому мати заощадження за рахунок яких він би міг сплачувати суму боргу позивачу. Будь-якого іншого рухомого чи нерухомого майна відповідач не має у власності за рахунок якого можливо було б погасити заборгованість.

В судове засідання позивач не з`явився його представник - адвокат Долгова Л.Впозовні вимоги підтримала в повному обсязі також просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2200 грн. Також представник позивача пояснила, що борг надавався у доларах.

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник -адвокат Шилов В.Ю. позов визнав частково, просив врахувати часткове повернення боргу, вказаному у відзивіна позов, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог до втрат від інфляції в сумі 5122,37 грн., та трьох відсотків річних за використання коштів 3790 грн., оскільки сплинув строк позовної давності, що становить 1 рік. Зазначав що борг брав у гривнях.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

15 грудня 2018 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 75600 грн., ОСОБА_2 зобов`язався повернути отримані кошти в строк до 01 липня 2019 року, про що вказано у розписці від 15 грудня 2018 року. (а.с. 5,67).

Отримання коштів не заперечував відповідач у своїх письмових поясненнях (а.с.60) та його представник в судовому засіданні.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Окрім того, згідно положень ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі викладеного, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за розпискою в сумі 75600 грн.

Щодо стверджень представника відповідача про повернення частки боргу відповідачем, суд зазначає наступне.

Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно змісту статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Представник позивача категорично заперечував повернення частки боргу.

В свою чергу, відповідач не надав доказів, які б підтверджували про часткове повернення боргу, що було б підставою для зменшення розміру заборгованості. Від допиту свідків представник відповідача відмовився у підготовчому судовому засіданні.

Представник відповідача просив застосувати строки позовної давностідо втрат від інфляції та трьох відсотків річних.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так наприклад, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України.

За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (стття 259 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В той же час до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Така правова позиція викладена в постанові ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

На підставі викладеного строк позовної давностідо втрат від інфляції та трьох відсотків річних не сплинув.

Позивач просив стягнути з відповідача втрати від інфляції в сумі 5122,37 грн.

Представник позивача зазначила, що предметом угоди були долари США, що підтверджується розпискою зазначеною еквіваленту. І хоча представник відповідача заперечував, однак сам відповідач у письмових поясненнях зазначав про повернення частки боргу саме в доларах та порахував залишок боргу також в доларах США. Оскільки представник позивача наполягала що предметом угоди були долари США, суд приходить до висновку, що не підлягають стягненню інфляційні витрати, оскільки відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції характеризує динаміку загального рівня цін в гривнях на території України.

На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 75600 грн. та три відсотки річних за використання коштів 3790 грн.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано витяг з договору від 01 червня 2021 року про надання првничої допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №749 від 04.02.2012р, виданого Миколаївською обласною Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури (а.с.40-41).

Відповідно до розрахунку вартості виконаних послуг з надання правничої допомоги та квитанції до прибуткового касового ордеру від 30.06.2021 ОСОБА_1 сплатив адвокатуДолговій Л.В. 2200 грн. за договором про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України Про судовий збір, проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та вважає за можливе стягнути витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам (93,94%) в сумі 2066 грн. 69 коп., також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді сплаченого ним судового збору пропорційно задоволеним вимогам (93,94%) в сумі 852 грн. 98 коп.

Керуючись статями 258-259, 263-265ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , борг за позиковим зобов`язанням від 15 грудня 2018 року у розмірі 79390 грн. (сімдесят дев`ять тисяч триста дев`яносто) грн., яка складається з суми основного боргу в розмірі 75600 грн. та трьох відсотків річних за використання коштів 3790 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 852 грн. 98 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 2066 грн. 69 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складений і підписаний 29 липня 2021 року.

Суддя А.А.Саукова