Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 03.05.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, який оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 70496, а останній зобов`язався повернути дану суму до 31.10.2018 року зі сплатою позивачу 10 відсотків від отриманої суми позики. Оскільки відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу не виконав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі в сумі 83527,33 грн., з яких: прострочена заборгованість за основним боргом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі - 74542,47 грн., 3% річних за простроченою заборгованістю - 1935,26 грн., 10 % від отриманої суми - 7049,60 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.11.2019 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

10 лютого 2020 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, а також ордер про надання правової допомоги.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву.

13.03.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та зазначив, що не мав жодних договірних відносин з позивачем, оскільки доказів які б підтверджували факт отримання коштів до матеріалів справи не надано, у зв`язку з чим, відсотки і штрафні санкції нараховані безпідставно. Крім того, повідомив, що умови, викладені у розписці, він не порушував та 31.10.2018 року готовий був розрахуватись із позивачем, однак його місцезнаходження на той момент не було відоме, а сам позивач не вживав заходів для зв`язку із ним.

01.07.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій звернув увагу суду на те, що відповідач не довів обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Більше того, твердження відповідача, викладені у відзиві лише підтвердили законність та обґрунтованість позовних вимог.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, участь представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено, що 03.05.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 70496, а останній зобов`язався повернути дану суму до 31.10.2018 року зі сплатою позивачу 10 відсотків від отриманої суми позики (а.с. 57).

Оскільки відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу не виконав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі в сумі 83527,33 грн., з яких: прострочена заборгованість за основним боргом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі - 74542,47 грн., 3% річних за простроченою заборгованістю - 1935,26 грн., 10 % від отриманої суми - 7049,60 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, які не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 208ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.

Аналіз частини другої статті 1047ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Частиною першої статті 1049ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно ст.525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи розписку, судом встановлено, що розписка написано власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено.

Сторони дотримались письмової форми договору.

Таким чином, позивач під час розгляду справи довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах.

Відповідач не оспорював факту наявності написаної ним власноручно розписки від 03.05.2017 року, жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі або частково, суду не надавав.

Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці).

Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання: неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, право довірчої власності.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У розписці від 03.05.2017 року відповідач зазначив, що зобов`язується повернути 10 відсотків від отриманої грошової суми - 70496 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку позивача розмір боргу з урахування індексу інфляції за весь час прострочення складає 74542,47 грн. (101,4 * 100,8 * 101 * 100,5 * 100,9 * 101 * 100,7 * 99,5 * 99,4 * 99,7 * 100,7 = 105,74%, 70496 * 105,74 % = 74542,47 грн.); розмір 3 % річних становить 1935,26 грн (3 % річних за 334 дні прострочення); розмір відсотків від суми позики 7049,60 грн. (70496 грн. * 10%).

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, контррозрахунків заборгованості не надано, одночасно було заявлено, що розрахунок позивача не обґрунтований.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України.

Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, та стягнення з відповідача суму боргу в розмірі 83527,33 гривень, в тому числі за основною сумою боргу, процентами за користування позикою та 3 % річних у зв`язку з порушенням строків виконання грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 835,30 грн., оскільки позовні вимоги задоволено, тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 77, 81-82, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики- задовольнити;

Стягнути на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 заборгованість в сумі 83527 (вісімдесят три тисячі п`ятсот двадцять сім) гривень 33 копійки;

Стягнути на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 сплачений при зверненні до суду судовий збір 835 (вісімсот тридцять п`ять) гривень 30 копійок;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

відповідач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код - невідомий);

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В. В. Гребенюк