РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 561/964/20

Провадження № 22-ц/4815/820/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державний нотаріус

Зарічненської державної нотаріальної контори Рівненської області

Герман Віра Миколаївна

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2021 року у складі судді Дідика А. В., ухвалене в смт. Зарічне Рівненської області о 15 годині 06 хвилин, повний текст рішення складено 15 березня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державний нотаріус Зарічненської районної державної нотаріальної контори Герман Віра Миколаївна, про усунення від права на спадкування. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_4 не було, бо він проживав один, був інвалідом першої «Б» групи, захворювання пов`язаного з наслідками аварії на ЧАЕС, хворів на діабет ІІ типу середньої важкості та інші захворювання, не міг самостійно про себе піклуватись, тому позивачка доглядала його: прала його речі, готувала їжу, купувала речі та продукти харчування. Натомість, зі слів позивачки, відповідачі не навідувались до ОСОБА_4 та не цікавились його життям. Востаннє за життя ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП «Зарічненська ЦРЛ» з 08 січня 2020 року по 17 січня 2020 року з діагнозом ПТФС, трофічні виразки обох гомілок, що унеможливлювало його пересування та самообслуговування. Зазначала, що її покійний брат мав намір скласти заповіт на її користь, але коли, з невідомих для неї джерел, про це довідались відповідачки, коли вона була відсутня у лікарні, разом з сином ОСОБА_3 , забрали ОСОБА_4 з лікарні, всупереч волі лікарів та заборону на транспортування та відвезли його до с. Дібрівськ до місця свого проживання. Через деякий час вночі ОСОБА_4 зателефонував до неї, та просив забрати його звідти, бо за ним не доглядають. 22 січня 2020 року автомобілем швидкої допомоги його доставили додому. Будучи у безпорадному стані ОСОБА_4 втратив здатність до самообслуговування та пересування та у подальшому йому ніхто з сестер не допомагав. Покликаючись на те, що відповідачки перешкоджали ОСОБА_4 скласти заповіт на користь позивачки, чим сприяли виникненню у них права на спадкування, як спадкоємців другої черги, попри прохання брата, який був у безпорадному стані, про допомогу, не надавали такої, тому просила суд усунути їх від права на спадкування.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положенням ч. 5 ст. 1224 ЦК України, яка передбачає, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані та обґрунтовано відсутністю належних, достатніх, достовірних доказів на підтвердження того, що відповідачіОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно ухилялися від допомоги спадкодавцеві, ОСОБА_4 , який при цьому потребував їхнього догляду і допомоги через свій похилий вік і хворобу.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі поданій апеляційній скарзі зазначає, що частиною п`ятою статті 1224 ЦК України встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Пояснює, що відповідачі в даній справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за життя спадкодавця ОСОБА_4 під час його хвороби, коли він перебував у безпорадному стані, ухилялися від надання йому будь-якої допомоги, не цікавилися його життям і фактичний догляд спадкодавця здійснювала вона, ОСОБА_1 , що підтверджено матеріалами справи, а також показаннями свідків. Покликається на практику Верховного Суду, який у своїх постановах неодноразово зазначав, що у такій категорії справ необхідна наявність сукупності таких обставин як: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані, 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Стверджує, що її брат, ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані, адже третя особа в даній справі - державний нотаріус Герман В. М. відвідувала його під час перебування на стаціонарному лікуванні, що було підтверджено показаннями свідка - лікаря ОСОБА_5 , і ще один лікар Зарічненської ЦРЛ ОСОБА_6 також підтвердив, що ОСОБА_4 не міг самостійно пересуватися, потребував сторонньої допомоги і за місцем його лікування відвідувала лише його сестра ОСОБА_1 . Потребу у сторонньому догляді підтверджує також письмовий доказ - довідка МСЕК серії АВ № 0691859. Стверджує, що перелічені докази безпосередньо вказують на помилковість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо усунення від права спадкування відповідачів. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_3 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

ОСОБА_7 також письмово заперечила проти апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та просила залишити його без змін.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є рідними сестрами, спір між якими виник з приводу спадкування після смерті їхнього рідного брата, ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 30 січня 2020 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років, про що зроблено актовий запис № 5.

На момент смерті ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_1 сам, інших осіб у квартирі зареєстровано не було, що підтверджується довідкою Зарічненської селищної ради Рівненської області №385 від 17 лютого 2020 року (а.с. 8).

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 травня 2018 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №128867645 від 25 червня 2018 року, зазначена квартира належала йому на праві власності (а. с. 13, 14).

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 не зробив жодних заповідальних розпоряджень, у зв`язку з чим спадкування після його смерті на майно, що належало йому на праві власності, відбувається за законом.

Згідно зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Після смерті ОСОБА_4 до Зарічненської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини як спадкоємці другої черги звернулись рідні сестри спадкодавця, позивачка та відповідачі у справі (а.с. 84, 98, 105).

Нотаріусом 25 червня 2020 року заведена спадкова справа (а. с. 83-130), копія якої отримана на виконання ухвали суду про витребування доказів.

23 вересня 2020 року, 25 вересня 2020 року, 31 жовтня 2020 року та 18 листопада 2020 року в межах спадкової справи №177/2020 державним нотаріусом Зарічненської районної державної нотаріальної контори Герман В. М. видано свідоцтва про право на спадщину (а. с. 119, 122, 127, 129), згідно яких сестри спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 успадкували кожна по 1/3 частці його майна, яке складається з грошових вкладів у банківських установах на загальну суму 214 558,13 грн. та грошових вкладів з відсотками на рахунках у банківських установах на загальну суму 60 416,64 грн..

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги про усунення від спадкування своїх сестер ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тим, що вони ухилялися від надання допомоги спокійному братові, який через похилий вік, тяжку хворобу був у безпорадному стані та потребував стороннього догляду і допомоги від відповідачок.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Крім того, як зазначено у ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Отже при вирішенні вказаних справ вирішальне значення має факт доведення ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Або факт умисного позбавлення спадкоємцем життя спадкодавця, вчинення замаху на його життя чи факт умисного перешкоджання спадкоємцем спадкодавцеві скласти заповіт.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Як вбачається з Довідки до акта МСЕК серії АВ №0691859 ОСОБА_4 був інвалідом І (першої) групи «Б» з 25 листопада 2016 року внаслідок захворювання, пов`язаного з аварією на ЧАЕС, безтерміново, потребував часткового стороннього догляду і нагляду (а.с. 22). Також отримував пенсію по інвалідності І групи як потерпілий від аварії на ЧАЕС довічно з 08 лютого 2017 року (а.с. 24).

Із довідки Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району Рівненської області від 23 грудня 2020 року №471 вбачається, що ОСОБА_4 перебував на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома згідно Наказу територіального центру № 128 від 28 грудня 2016 року. Знятий з обслуговування вдома у зв`язку зі смертю - наказ №27 від 28 січня 2020 року (а.с. 36).

У зв`язку із станом здоров`я ОСОБА_4 потребував постійного лікування, що підтверджують Виписка з історії хвороби № 2500 та Епікризами № 3626, 4467 (а.с. 18-20).

Епікризом до медичної карти № 172 підтверджується, що у період з 08 січня 2020 року по 17 січня 2020 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП «Зарічненська ЦРЛ» з діагнозом ПТФС, трофічні виразки обох гомілок; хворий самовільно покинув відділення (а. с. 21).

З лікарського свідоцтва про смерть №3 від 29 січня 2020 року та довідки про причину смерті від 29 січня 2020 року встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 вдома; причиною смерті стала серцево-судинна недостатність, а також інші важкі супутні захворювання, в тому числі, важка форма цукрового діабету, ішемічна хвороба серця (а. с. 9, 10).

Наведені обставини вказують на те, що спадкодавець за станом здоров`я у зв`язку з хворобою потребував часткового стороннього догляду, однак не перебував у безпорадному стані, адже до січня 2020 року міг самостійно себе обслуговувати, на що вказує та обставина, що він проживав один, а також факт його самовільного залишення лікувального закладу 17.01.2020 року.

Що стосується такого складника для усунення спадкоємця від права на спадкування, як потреба спадкодавця у допомозі від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб та матеріальна і фізична можливість спадкоємця надавати таку допомогу, то в цій частині апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції були допитані свідки, зокрема, товариш ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та його сусід ОСОБА_8 , які показали, що сестер померлого ОСОБА_7 та ОСОБА_3 вони не бачили у ОСОБА_4 , однак знали про їх існування, оскільки той у розмовах скаржився, що сестри приділяють йому мало уваги. Обидва ці свідки показали, що позивачка ОСОБА_1 навідувала брата, приносила продукти.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , односельці відповідачки ОСОБА_3 , показали, що у січні 2020 року ОСОБА_4 перебував у сестри в с. Дібрівськ Зарічненського району Рівненської області близько десяти днів, а потім повернувся додому в смт. Зарічне; сестра покійного ОСОБА_3 також хворіла, а тому не могла повноцінно доглядати брати за станом свого здоров`я.

Свідок ОСОБА_11 , завідувач хірургічного відділення КНП «Зарічненська ЦРЛ», показав, що ОСОБА_4 неодноразово лікувався у хірургічному відділенні, востаннє - у січні 2020 року, стан його був важкий; в лікарні його навідувала позивачка ОСОБА_1 , приносила їжу, а також нотаріус Герман В.М., яка цікавилася психічним станом ОСОБА_4 та лікарськими призначеннями щодо психотропних чи інших препаратів, які можуть вплинути на здатність усвідомлювати свої дії і керувати ними.

Допитані судом свідки не дали однозначних чітких показань щодо бажання покійного ОСОБА_4 скласти заповіт на користь когось із своїх сестер.

З показань свідків встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували у тісних родинних зв`язках із братом ОСОБА_4 , спілкувалися рідко, не навідували його. Позивачка ОСОБА_1 здійснювала основний догляд в останні дні брата, коли його стан після перенесеного хірургічного втручання погіршився.

Судом також встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 не потребував допомоги від відповідачок, не звертався з цього приводу до них, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання їх такими, що ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, що потребував допомоги.

Більш того, судом встановлено, що ОСОБА_4 отримував пенсію та допомогу по інвалідності, мав депозитні рахунки у банківських установах, мав достатньо коштів для забезпечення себе необхідними речами, продуктами та ліками.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2ст. 89 ЦПК України).

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності і взаємозв`язку з нормами закону, якими вони врегульовані, апеляційний суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами сукупності всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, що могло б бути підставою для про усунення від права на спадкування відповідачів як спадкоємців другої черги від права на спадкування за законом після смерті їх брата ОСОБА_4 ..

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.