Справа № 740/945/19
Провадження № 2/740/20/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої -судді Ковальової Т.Г.,

за участі секретарів судових засідань Дьоміної Н.А., Кубрак Н.М.,

з участю: позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Вертелецької Л.А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Кіфік О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , комунальне підприємство «Служба єдиного замовника», про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить з підстав, передбачених ст.71 ЖК УРСР, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратившим право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наймачем вказаної квартири є її мати ОСОБА_3 , - третя особа без самостійних вимог у справі, квартира не приватизована.

У квартирі зареєстровані вона, її неповнолітня дочка ОСОБА_4 , 2003 року народження, її мати третя особа у справі ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 , який є її рідним братом та протягом тривалого часу у квартирі не проживає, його речі відсутні.

Більше десяти років відповідач проживає зі своєю сім`єю у будинку АДРЕСА_2 . Знятися з реєстрації відповідач у добровільному порядку не бажає, чим створює їй перешкоди у користуванні квартирою, оскільки вона не має можливості оформити субсидію, а ОСОБА_2 не несе матеріальних витрат по утриманню житла та сплаті комунальних послуг.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Вертелецька Л.А. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги за викладених у позові обставин та пояснили, що відповідач без поважних причин з власних міркувань не проживає у квартирі понад 20 років з 2000 року. Причина непроживання ОСОБА_2 у квартирі - це створення власної сім*ї та народження дитини. Він постійно приходив у квартиру провідати матір та на сімейні свята, але наміру вселятися в квартиру він не виказував. Ключів від квартири він не має. Після ремонту та переобладнання квартири у 2017 році вони змінили замки.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Кіфік О.М. у судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що ордер на 3-кімнатну спірну квартиру видавався квартиронаймачу ОСОБА_5 на склад сім*ї 4 чоловіки разом з його дружиною ОСОБА_3 , - третьою особою у справі, та їх двох неповнолітніх на той час дітей: дочку ОСОБА_6 , 1972 року народження,- позивачку у цій справі, та сина ОСОБА_7 , 1968 року народження, - відповідача по справі. З урахуванням того, що діти наймача різностатеві, на сім*ю була надана трьохкімнатна квартира. Коли діти стали дорослими і створили свої сім*ї, то проживання у квартирі трьох сімей стало неможливим через постійні побутові негаразди, конфліктні ситуації, тому за домовленістю з іншими членами родини про збереження за ним права на проживання у квартирі він після реєстрації другого шлюбу з дружиною та її дитиною від першого шлюбу винаймали протягом семи років квартири, а з 2006 року проживали разом з бабою його дружини по АДРЕСА_3 . Весь цей час він не втрачав зв*язків з батьками та сестрою після і ставився до квартири як до єдиного свого місця проживання, отриманого у передбачений законом спосіб, періодично там проживаючи. У 2017 році позивачка разом зі своїм чоловіком у другому шлюбі зробили ремонт та перепланування у спірній квартирі, змінили вхідні двері, замки і перешкоджають його доступу до квартири, налаштовуючи проти нього матір і посилаючись на неможливість отримання субсидії з 2018 року. Він та його дружина не мають у власності житла і проживають у частці будинку, яку мати його дружини отримала у спадок і яка ще має другу дитину, крім його дружини, та троє онуків.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки, - ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, надіславши заяву, у якій просить розгляд справи проводити за її відсутності. У письмових поясненнях, які вона надіслала до суду, зазначає, що вона є наймачем вказаної квартири. Окрім неї у квартирі зареєстровані її дочка ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 та неповнолітня онука ОСОБА_4 . Її син протягом 18 років не проживає у квартирі. Причиною непроживання є створення власної сім*ї, з якою він проживає окремо у буд. АДРЕСА_2 . У квартирі його особистих речей немає, перешкоди для проживання йому ніхто не чинив, конфліктів з приводу користування житлом немає.

Зазначає, що факт реєстрації сина в квартирі покладає на неї та її дочку додаткові фінансові витрати, оскільки плата за комунальні послуги нараховується на всіх зареєстрованих членів сім*ї. У зв`язку зі змінами в законодавстві оформити субсидію неможливо, оскільки при призначенні субсидії враховуються доходи сина, його дружини та дочки. Син не допомагає їм у сплаті комунальних послуг та не несе витрат по утриманню квартири. Добровільно знятися з реєстраційного обліку він не бажає. Проти задоволення позовних вимог вона не заперечує.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - комунальне підприємство «Служба єдиного замовника» у судове засідання не з`явився, надіславши до суду письмові пояснення, у яких зазначає, що згідно наявних у розпорядженні КП «СЕЗ» документів договір найму житла за адресою: АДРЕСА_4 укладено з ОСОБА_3 , а не з позивачкою ОСОБА_1 , тому саме ОСОБА_3 є відповідальним наймачем житла та несе обов`язки по її утриманню та реалізує права наймача. А отже, саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 належить зазначене в позовній заяві право на оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, яке позивачка вважає порушеним.

З даних облікової картки по особовому рахунку № НОМЕР_1 наймачу нараховувалася субсидія, що вказує на надуманість та необгрунтованісь обставин, пов`язаних з нібито порушенням права позивачки на отримання нею субсидії у зв*язку з реєстрацією у квартирі відповідача. Крім того, а ні фактична наймачка житла ОСОБА_3 , а ні інші зареєстровані в квартирі особи не зверталися до КП «СЕЗ» з приводу зміни складу отримувачів послуг за вказаною адресою. В довідці №18-31/848 від 08.02.2019, виданій позивачці виконавчим комітетом Ніжинської міської ради, підтверджено факт того, що відповідач ОСОБА_2 не тільки зареєстрований, але й проживає у спірній квартирі.

Також КП «СЕЗ» критично ставиться до наданого в якості доказу відсутності відповідача за зареєстрованою адресою на протязі більше ніж 6 місяців акту від 12 лютого 2019 року, який створений через три дні після видачі вищевказаної довідки №18-31/848 від 08.02.2019, за підписом трьох мешканців будинку, які посвідчені 13.02.2019 посадовою особою виконкому без присутності самих осіб всупереч вимогам ЦК України без наявності повноважень. Крім того, складання таких актів приватними особами саме по собі є порушенням Закону України «Про захист персональних даних», яким чітко встановлено порядок збирання та оприлюднення персональних даних про особу, до яких відноситься її місце проживання, і за таких умов цей акт має бути визнаний судом як недопустимий доказ, який не може встановлювати факти, що стосується особи відповідача.

Вищезазначене спростовує твердження позивачки про безперервне непроживання без поважних причин відповідача за зареєстрованою адресою.

Вважає, що у цьому випадку право на визнання особи такою, що втратила право на користування житлом може належати її власнику,- Ніжинській міській раді, а також особі, яка за законом утримує квартиру на своєму балансі, оскільки зазначені обставини фактично можуть вплинути на реалізацію прав власності та виконання обов`язків, пов`язаних з утриманням будинку, а не мешканцям, які пов`язані з цим житлом лише відміткою про реєстрацію місця проживання на цей час.

У судовому засіданні допитані свідки зі сторони позивачки за її клопотанням.

Так, свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 1993 року, але приходив в гості років 5-7 тому, Він мешкає з сім*єю за іншим місцем проживання. Протягом останніх двох років вона його не бачила у спірному будинку.

Свідок ОСОБА_9 показала, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_5 поряд з квартирою АДРЕСА_6 і їй відомо, що ОСОБА_10 одружився і проживає окремо, а в спірну квартиру приходив на свята, у гості, провідати матір. При цьому скандалів між ними вона не чула.

Свідок ОСОБА_11 показав, що він з 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 і проживає без реєстрації за місцем її проживання по АДРЕСА_4 .

Дозволу на вселення до квартири відповідача він не питав. ОСОБА_2 не проживав у квартири і наміру проживати не виказував. Ключів від квартири у нього не було і він їх не просив. Років п*ять тому він приходив до квартири зі своєю сім*єю на свята. Причина непроживання ОСОБА_2 у квартирі йому невідома. Років три тому він проживав у спірній квартирі протягом близько місяця після отримання травми у ДТП.

Свідок ОСОБА_12 показала, що вона знайома з ОСОБА_1 протягом 20 років, є хрещеною матір*ю дочки позивачки, і років вісім тому вона особисто була присутньою за місцем проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 . У спірній квартирі по АДРЕСА_7 ОСОБА_1 рік тому зробила перепланування із 3-кімнатної квартиру на 2-кімнатну.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показав, що він є старший по будинку АДРЕСА_7 , у якому проживає з липня 2017 року. Влітку 2019 та 2020 року на прохання ОСОБА_2 він підписував не заповнені бланки актів про те, що його не впустили у спірну квартиру.

За клопотанням сторони відповідача у судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Так, свідок ОСОБА_14 показала, що знайома зі сторонами у справі з 1991 року і їй відомо, що у спірній квартирі проживало три сім*ї: батьки сторін, сім*я позивачки, та сім*я відповідача, які всі є імпульсивними особами і не могли разом безконфліктно проживати, тому ОСОБА_2 , не відмовляючись від цього житла, перейшов зі своєю сім*єю у другому шлюбі проживати на орендовані квартири протягом 7 років, а з 2009 року вони проживають у будинку матері дружини ОСОБА_2 . Житла у власності вони не мають і їх матеріальне становище не дозволяє їм придбати у власність житло.

Свідок ОСОБА_15 показала, що вона є дружиної ОСОБА_2 , з яким зареєстрували шлюб у 2000 році. Між сторонами відбувалися постійні сварки за житло і після розірвання першого шлюбу ОСОБА_2 виїхав з квартири і вони протягом більше 7 років змінили три квартири, які орендували і в яких проводили ремонт, а у 2006 році їх запросила пожити до свого будинку по АДРЕСА_3 її баба, після смерті якої власницей будинку є дочка баби, а її мати ОСОБА_16 , яка добудовувала спадковий будинок. Власного житла вони не мають і не мають матеріальної змоги придбати житло. Позивачка склала речі ОСОБА_2 у підвальне приміщення, ключів від квартири йому не давали, змінили двері та замки.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_2 є чоловіком її дочки. За 7 років вони змінили три орендованих квартири, а з кінця 2006 року вони стали проживати у будинку її матері по АДРЕСА_3 . Після смерті матері у 2010 році вони зі своїм братом успадкували по 1/2 частці вказаного будинку і свою частку брат продав. Вона має ще одну дочку і трьох онуків. Спільне проживання двох сімей у спірній квартирі неможливе. Матеріальний стан не дозволяє ОСОБА_2 з його дочкою придбати власне житло, так як зарплата у нього невелика і він сплачував аліменти на дитину від першого шлюбу.

Свідок ОСОБА_17 показав, що він часто зустрічав під під*їздом його будинку по АДРЕСА_7 ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 статті 16 Цивільного кодексу України, ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1,2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У судовому засіданні встановлено, ОСОБА_5 - батько позивачки та відповідача - отримав квартиру за адресою: АДРЕСА_8 , потім перейменовано на АДРЕСА_4 на склад сім*ї 4 чоловіки.

Згідно особового рахунку на вказану квартиру за останніми архівними даними виконавчого комітету Ніжинської міської ради з квітня 1974 року у квартирі проживали: ОСОБА_5 , 1941року народження, квартиронаймач, ОСОБА_18 , 1941 року народження, його дружина, син ОСОБА_2 , 1968 року народження дочка ОСОБА_19 , 1972 року народження.

При визначенні норми площі та кількості жилих кімнат квартири, необхідної цій родині, враховувалось і те, що діти наймача - позивачка та відповідач у справі- є різнополими і родині була надана трьохкімнатна квартира.

Квартира жилою площею 42,3 кв м не приватизована і перебуває у комунальній власності територіальної громади міста, що не оспорюється сторонами.

Після смерті ОСОБА_5 наймачем квартири АДРЕСА_1 є мати сторін - ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням.

Статтею 64 Житлового кодексу встановлено, що члени сім*ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов*язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім*ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а вразі спору судом.

Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Так, за змістом абз. 1 п. 10 постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

У судовому засіданні відповідач зазначив, що існувала домовленість з іншими членами сім*ї про його тимчасове непроживання із-за відсутності для цього належних житлово-побутових умов для одночасного проживання трьох сімей з неповнолітніми дітьми. При цьому, він не відмовляється від належного йому права на житло у вказаній квартирі, як єдиному, наданому йому у передбаченому законом порядку житлу як члену сім*ї наймача нарівні з іншими членами сім*ї.

Перепоною для проживання у квартирі АДРЕСА_1 для нього є те, що між ним та його сестрою, - ОСОБА_1 , позивачкою по справі, існують неприязні відносини. Це створювало і на сьогодні продовжує створювати йому перешкоди у користуванні житлом, між ними постійно виникають сварки, конфлікти, через що їх спільне проживання в одному помешканні неможливе, враховуючи, що вони мають різні погляди на життя та спільне проживання. Свідками складної родинної ситуації постійно ставали і стають діти обох сторін та батьки, на даний час дуже важко конфлікти між сторонами переживає їхня мати,- ОСОБА_3 . Цю обставину не заперечували свідки з обох сторін та самі сторони в спілкуванні між собою та в поясненнях, що надавались суду.

Крім того, позивачка без дозволу відповідача вселила у спірну квартиру свого другого чоловіка, який проживає без реєстрації у квартирі з 2003 року, що підтвердила ОСОБА_1 .

На сьогодні у квартирі замінені двері та замки, іншого ключа після заміни дверей відповідачу не надали, але до подання позову постійно безперешкодно впускали його до спірної квартири і у нього не було підстав для виклику поліції, складання актів про не допуск до квартири, поскільки нічого не давало підстав сумніватись в тому, що він в будь-який час зможе зайти до власного дому та перебувати у своєму помешканні скільки необхідно.

Позивачка підтвердила факт заміни дверей та замків після ремонту та перепланування квартири.

Свідок зі сторони позивачки - ОСОБА_11 у судовому засіданні підтвердив обставину проживання ОСОБА_2 протягом більше місяця у спірній квартирі три роки тому після отримання ним травми внаслідок ДТП, що також спростовує твердження позивачки про не проживання відповідача у квартирі близько 20 років.

Суд вважає, що непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні носить вимушений та тимчасовий характер, обумовлений поважними причинами.

Крім того, у судовому засіданні встановлено з показань свідка зі сторони позивачки ОСОБА_12 те, що у спірній квартирі по АДРЕСА_7 ОСОБА_1 рік тому зробила перепланування спірної 3-кімнатної квартири на 2-кімнатну, що підтвердила позивачка, без згоди наймодавця, порушуючи житлові права відповідача, обмежуючи його право на укладення окремого договору житлового найма на ізольовану кімнату згідно ст.104 ЖК УРСР.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача про неможливість проживання його у спірній квартирі з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, з урахуванням того, що наймодавець КП «Служба Єдиного Замовника», якому згідно ст.71 ЖК УРСР надано право продовжувати передбачений законом шестимісячний строк відсутності з поважних причин, спростовує твердження позивачки про безперервне непроживання ОСОБА_2 без поважних причин у спірній квартирі.

З позовом про визнання ОСОБА_2 втратившим право на житло ні наймодавець, ні наймач ОСОБА_3 до суду не зверталися у зв*язку з відсутністю спору.

При цьому, суд вважає за необхідне врахувати той факт, що ордер №5165 на квартиру АДРЕСА_1 було видано на сім`ю з чотирьох осіб, включаючи і ОСОБА_2 . Житлове приміщення, де відповідач на цей час тимчасово проживає зі своєю сім`єю, належить третій особі, іншого житла у власності або у користуванні на передбачених законом підставах він не має.

Щодо показань свідків, допитаних у судовому засіданні, то слід зазначити, що судом не було встановлено об`єктивних, чітких та несуперечливих показань свідків, які необхідні для встановлення об`єктивної істини у справі при ухваленні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду, показання всіх допитаних свідків не дають змоги однозначно та беззаперечно встановити зв`язок між поясненнями сторін і спірними правовідносинами та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін, а тому оцінюються судом критично.

Підставою для подання позову про позбавлення ОСОБА_2 права проживання в квартирі за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 позивачка визначила неможливість оформлення житлової субсидії за комунальні послуги та завищенні нарахування за них у зв`язку з реєстрацією відповідача в спірній квартирі.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - комунальне підприємство «Служба єдиного замовника» у письмових поясненнях до суду зазначає, що договір найму житла за адресою: АДРЕСА_4 укладено з ОСОБА_3 , а не з позивачкою ОСОБА_1 , тому саме ОСОБА_3 є відповідальним наймачем житла та несе обов`язки по її утриманню та реалізує права наймача. А отже, саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 належить зазначене в позовній заяві право на оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, яке позивачка вважає порушеним.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Суд вважає, що позивачка не аргументувала ні мету, яку вона переслідувала, подавши позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ні співмірність такого визнання відповідній меті, а обґрунтування пропорційності Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як в право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v.Sweden, № 7151/75, 7152/75, § 58-74) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, що узгоджується з позицією Вищого касаційного суду у складі Верховного Суду у справі № 760/13113/14 від 22 листопада 2018 року.

Доводи сторони позивача про те, що відповідач має інше житло у будинку АДРЕСА_2 , спростовуються свідоцтвом про право власності нерухомого майна, з якого вбачається, що вказаний будинок є двоквартирним і власником однієї частини, в якій тимчасово вимушено проживає ОСОБА_2 , є мати його дружини ОСОБА_16 , яка підтвердила це при допиті у якості свідка.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів ОСОБА_2 та ОСОБА_15 (дружини відповідача) будь яке нерухоме майно, що належало б на праві власності відповідачу або його дружині, відсутнє.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цієї норми права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам у справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.71, 72 Житлового кодексу УРСР, ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , комунальне підприємство «Служба єдиного замовника», про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 12 серпня 2021 року.

Головуюча суддя Т. Ковальова