П О С Т А Н О В А

іменем України

05 серпня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) Вітюк Ілля Дмитрович, старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) Метлушенко Ганна Олександрівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та постанову державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) Вітюка І.Д., яку мотивував тим, що постановою від 12 грудня 2019 року державний виконавець Святошинського РВ ДВС в м.Києві відкрив виконавче провадження № 60856729 з примусового виконання виконавчого листа № 761/39501/15-ц, виданого 17 грудня 2018 року Шевченківським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» боргу у розмірі 192694,12 грн. Вказував, що після ознайомлення його представника з матеріалами виконавчого провадження було з`ясовано, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа закінчився 05 жовтня 2019 року, а із заявою про відкриття виконавчого провадження стягувач звернувся лише 11 грудня 2019 року з пропуском строку. Орім того, виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання, оскільки боржник зареєстрований на території Шевченківського району м.Києва.

У зв`язку з наведеним просив визнати протиправним прийняття державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального упраління Міністерства юстиції Вітюк І.Д. постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 грудня 2019 року, ВП № 60856729 та скасувати постанову.

До скарги ОСОБА_1 додав клопотання про поновлення строку для подання скарги

- 2 -

на дії та постанову державного виконавця від 12 грудня 2019 року про відкриття виконавчого провадження. Клопотання мотивоване тим, що 11 лютого 2020 року представник заявника ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та оскаржуваною постановою і в межах десятиденного строку, а саме 21 лютого 2020 року подав скаргу до Шевченківського районного суду м.Києва, яка ухвалою цого суду від 25 лютого 2020 року (справа №761/39501/15) залишена без розгляду. Ухвала була надіслана судом лише 04травня 2020 року. Після усунення недоліків він 15 червня 2020 року повторно подав до суду скаргу, яка ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 17 вересня 2020 року частково задоволена, проте постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року ухвала суду від 17 вересня 2020 року скасована, а скаргу залишено без розгляду. Вважає, що строк оскарження дій державного виконавця слід відраховувати з 22 грудня 2020 року, тобто з дати прийняття постанови апеляційною інстанцією. Посилаючись на ч.2 ст.257 ЦПК України, вважав, що строк на подання скарги пропущений з поважних причин та просив його поновити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11 травня 2021 року скаргу залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою, боржник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що строк оскарження постанови державного виконавця пропущений ним з поважних причин. Судом не враховано, що із 12 березня 2020 року був запроваджений карантин на території України, що унеможливило своєчасне подання скарги. З огляду на карантин він не мав можливості вчиняти процесуальні дії не маючи повного тексту судових ухвал. Суд залишив поза увагою, що постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від 17 вересня 2020 року про задоволення його скарги скасована, а скаргу залишено без розгляду за відсутністю розгляду питання про поновлення строку на оскарження. А тому, усунувши недоліки відповідно до ч.2 ст.257 ЦПК України, він повторно звернувся із скаргою, що є поважною причиною для поновлення строку. Судом обмежене його право на доступ до правосуддя, яке є конституційним і закріплено у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що знайшло своє відображення у числених рішеннях ЄСПЛ.

Стягувач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно залишив скаргу без розгляду у зв`язку із пропуском строків, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник боржника ОСОБА_1 адвокат Чубко Ю.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва як незаконну.

Стягувач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подав заяву про розгляд справи без участі його представника.

Державні виконавці Вітюк І.Д. та Метлушенко Г.О. належним чином повідомлені про розгляд справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленням про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду

- 3 -

першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Залишаючи скаргу ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю поважних причин пропуску заявником строку оскарження.

При цьому суд виходив з того, що до подачі даної скарги заявник неодноразово оскаржував дану постанову, зокрема вперше звернувся до суду із скаргою 21 лютого 2020 року, тобто у встановлений 10 денний строк, вдруге - 15 червня 2020 року з пропуском строку оскарження, клопотання про поновлення йього строку не подав, що слугувало підставою для залишення скарги без розгляду.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного чи приватного виконавця, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень ч.1 ст.449 ЦПК Українискаргу на рішення, дії або бездіяльність державного чи приватного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Отже, за змістом даної норми перебіг десятиденного строку оскарження дій чи рішень державного виконавця починається від дня, коли особа дізналася або мала можливість дізнатися про порушення її прав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 грудня 2018 року Шевченківським районним судом м.Києва видано виконавчий лист № 761/39501/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованості в розмірі 192694,12 грн. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - до 05 жовтня 2019 року.

11 грудня 2019 року до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) надійшла заява представника стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

12 грудня 2019 року державним виконавцем Святошинського районного відділу ДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/39501/15-ц, виданого 17 грудня 2018 року Шевченківським районним судом м.Києва.

12 лютого 2020 року представник заявника ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, а 14 лютого 2020 року подав заяву про повернення виконавчого документа

- 4 -

стягувачу.

Також, судом встановлено, що 21 лютого 2020 року боржник ОСОБА_1 подав до суду скаргу на дії та постанову державного виконавця від 12 грудня 2019 року про відкриття виконавчого провадження, яка ухвалою Шевченківського районного суду від 25 лютого 20202 року повернута заявнику без розгляду.

В подальшому із аналогічною скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Святошинського РВ ДВС в м. Києві заявник звернувся до суду 15 червня 2020 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 17 вересня 2020 року скаргу задоволено частково, проте постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, а скаргу залишено без розгляду, оскільки заявник подав скаргу більш ніж через чотири місяці з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав, тобто з пропуском десятиденного строку, при цьому не просив поновити строк.

Скарга в даній справі подана втретє засобами поштового зв'язку 30 грудня 2020 року, тобто з пропускмо строку.

Згідно ч.1 ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно ч.2 ст.126 ЦПК України документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин з огляду на пропуск боржником ОСОБА_1 строку подачі скарги на дії державного викоанвця та відсутністю підстав для поновлення цього строку, суд першої інстанції вірно залишив скаргу без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом того факту, що строк оскарження пропущений ним з поважних причин з огляду на запровадження на території України карантину із 12 березня 2020 року, що унеможливило своєчасне подання скарги, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Судом незаперечно встановлено, що представник боржника ознайомився із виконавчим провадження 12 лютого 2020 року і тоді ж дізнався про порушення на його думку своїх прав. Відповідно встановлений законом строк подачі скарги сплив 22 лютого 2020 року тобто до запровадження карантину. Послідуюче запровадження карантину не впливає на перебіг даного строку.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що заявник 22 лютоого 2020 року, тобто у встановлений законом строк оскаржив дії державного виконавця, однак ухвалою суду, яка набрала законної сили, скарга повернута без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про залишення судом поза увагою того факту що постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від 17 вересня 2020 року про задоволення його скарги скасована, а саму скаргу залишено без розгляду за відсутністю розгляду питання про поновлення строку на оскарження, що є поважною причиноюдля поновлення строку, необгрунтовані.

В даному випадку незаявлення боржником клопотання про поновлення строку на оскарження, одночасно із повторним поданням 15 червня 2020 року скарги ніяким чином не пов'язане із об'єктивними обставинами, тобто такими, які об'єктивно, незалежно від волі боржника перешкодили йому заявити таке клопотання.

Посилання боржника на те, що неподання клопотання одночасно із повторним поданням скарги 15 червня 2020 року обумовлено тим, що суд такого не вимагав, недоречні та невірні, оскільки незалежно від позиції суду скаржник має дотриматись вимог процесуального закону і заявити відповідне клпотання про поновлення строку у випадку його пропуску, на що прямо вказує процесуальний закон.

При цьому колегія суддів враховує, що положення ст.449 ЦПК України щодо строку оскарження дій державного виконавця є сталими, бо таке законодавче врегулювання строку

- 5 -

оскарження дій та постанов існує тирвалий час, а відтак є зрозумілим і прогнозованим.

Доводи скарги про те, що суд обмежив його право на доступ до правосуддя, яке є конституційним і закріплено у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що знайшло своє відображення у числених рішеннях ЄСПЛ необгрунтовані.

В даному випадку по-перше, боржник використав своє право на оскарження двічі, однак не дотримався положень процесуального закону, у зв'язку з чим перша скарга повернута без розгляду, а повторна залишена без розгляду, що в тому числі з підстав пропуску строу.

По-друге, відхиляючи наведені доводи, колегія суддів з урахуванням доводів боржника та відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і практику Європейського суду з прав людинияк джерела права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо виконання судового рішення, як завершальній стадії судового розгляду. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу (стягувачу), а й іншій стороні - відповідачу (боржнику), в тому числі при вирішенні питання про поновлення строків для оскарження.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_1 просить поновити встановлений законом десятиденний строк для подання у січні 2021 року скарги на дії та постанову державного виконавця від 12 грудня 2019 року про наявність яких він дізнався 12 лютого

- 6 -

2020 року.

При цьому протягом 2020 року боржник ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду зі скаргами на вказану постанову.

За таких обставин відмова суду у поновленні строку оскарження, який встановлено законом у десять днів, для подання скарги через десять місяців з моменту коли боржник дізнався про порушення свого права, грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечитьпринципу юридичної визначеності.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: