Справа № 263/8819/20
Провадження № 2/263/385/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Федоренко Т.І., за участю секретаря Філянець В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НДКТІ Спецобладанння», треття особа Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася з позовом до ТОВ «НДКТІ Спецобладанння», в якому просила встновити факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 в період з 05.01.2000 року по день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 30.08.2019 року та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 , згідно п.2.2.4 договору найму житлового приміщення від 05.01.2000 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що іі чоловік ОСОБА_2 працював на ТОВ «НДКТІ Спецобладнання» з 25.11.1983 року по 07.03.2000 року та на підставі договору найму від 05.01.2000 року отримав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 16/100 частини будинку. Вказану квартиру було віднесено до числа службових квартир ТОВ «НДКТІ Спецобладнання» та була виділена ОСОБА_2 , як працівнику, який відпрацював на підприємстві більше 10 років. У вказаній квартирі ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав разом з позивачкою по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_2 разом з дружиною мали намір приватизувати дану квартиру, документи для оформлення права власності було підготовлено наймачем, однак дооформити правовстановлюючі документи наймач не встиг та після смерті чоловіка позивач вирішила, як член сім`ї наймача дооформити право власності на зазначену квартиру.Однак перебування квартири у статусі службової перешкоджає позивачу реалізації права на житло шляхом приватизації. Квартира була виділена чоловіку як першочерговику, який стояв на черзі на отримання житла. Ордер на квартиру відсутній. У даній квартирі вона зареєструватись не могла. Після смерті чоловіка проживає далі у вказаній квартирі, іншого житла не має. Отимавши квартиру вона разом з чоловіком зробили в ній два капітальні ремонти, було зроблено перебудову квартири, план перебудови був зафіксований в БТІ, була підведена каналізація, встановлено АГВ, підведено газ до колонки та газової плити, також виконано великий обсяг робіт фасаду квартири. Просить задовольнити позвоні вимоги

Ухвалою суду від 23.07.2020 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 28.07.2020 року після усунення позивачем недоліків відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та залучено до учасасті у справі у якості третьої особи Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, яка не заявляє самостійних вимог.

Ухвалою суду від 19.10.2020 року було закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті.

Позивач та її представник адвокат Лозінська О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, надавши пояснення, агалогічні викладеним у позові. Позивач також зазначила, що спірну квартиру було отримано у непригодному для проживання стані, відповідач її викупив у попереднього власника, вони з чоловіком виконали капітальний ремонт та привели житло до належного стану, за її підрахунками вартість ремонтних робіт становить 578970 грн., вимог про відшкодування витрат на ремонт до відповідача не заявляла. Чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у Краснодарському краї РФ, куди вони з ним поїхали відвідати родичів, але постійно разом проживали у спірній квартирі. Ще за життя чоловіка директор ТОВ «НДКТІ Спецобладанння» пропонував йому сплатити 5000 доларів США за отримання квартири, але чоловік відмовився, оскільки квартира йому була виділена, як службове житло. Раніше вони з чоловіком та донькою проживали у кв. АДРЕСА_3 , яка складається з двож жилих кімнат, вказану квартиру вони приватизували утрьох та зилишили її своїй доньці, а чоловіку було виділено спірну квартиру для поліпшення житлових умов. Зазначену квартиру також отримали під час роботи чоловіка у відповідача та відповідач планував передати квартиру своєму працівнику ОСОБА_3 , але останній відмовився від її отримання. Зареєстрована позивач у приватизованій квартирі, у спірній квартирі вона не була зареєстрована, ордер на квартиру відсутній. Вважає, що має право після свого чоловіка на оформлення права власності на спірну квартиру відповідно до вимог п.п. 2.2.3., 2.2.4. Договору найму житлового приміщення від 05.01.2000 року, який передбачає, що незалежно від часу користування квартирою наймач та члени сім`ї, які проживають разом з ним, набувають права на житло найманої квартири та ця квартира може прейти у власність наймача на підставах, передбачених законодавством та який пропрацівав на підприємстві не менше 10 років. Оскільки її чоловік пропрацював у відповідача більше, ніж 10 років, вони тривалий час користувалися вказаною квартирою, за власні кошти відремонтували її, позивач вважає, що її чоловік набув право власності на спірну квартиру та вона, як спадкоємець чоловіка після його смерті та його дружина має право на визнання за нею права власності на спірну квартиру. Відповідач раніше намагався звернутися до суду із заявою про визнання права власності на спірну квартиру за ним, але потім забрав свою заяву. Також просила встановити факт її постійного проживання із спадкодавцем - чоловіком у спірній квартирі з 05.01.2000 року по 15.09.2021 року та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем.

Предстники відповідача ОСОБА_4 та адвокат Лебедєв В.В. заперечували проти задоволення позовних вимог. Суду надали відзив, в якому зазначили, що ТОВ «НДКТІ Спецобладання» створено шляхом перетворення ТОВ «НДКТІ Спецобладання» та є його правонаступником. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 є власністю товариства, що підтверджується біржовим контрактом №11792 від 04.11.1996 року. Протоколом правління ЗАТ «НДКТІ Спецобладання» №1 від 17.01.1997 року вказана квартира була виділена для проживання ОСОБА_2 з умовою, що він звільнить свою квартиру та передасть її ОСОБА_3 . Квартира не була віднесена до складу службових та товариство ніколи не зверталось до виконкому Маріупольської міської ради з клопотанням включити зазначену квартиру у склад службових жилих приміщень. У січні 2000 року було надано згоду на реєстрацію ОСОБА_2 у вказаній квартирі та позивач проживала разом із своїм чоловіком, але має реєстрацію постійного місця проживання за іншою адресою, спірна квартира знаходиться у власності Товариства і не є державною або комунальною власністю , тому право розпоряжєення квартирою належить вищому органу управління Товариства. Позивач звернулась до Товариства із заявою, в якій повідомила про смерть ОСОБА_2 та просила надати згоду на її реєстрацію у вказаній квартирі. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «НДКТІ Спецобладання» було прийнято рішення про відмову реєстрації місця проживання позивача у зазначеній квартирі та було запропоновано ОСОБА_5 придбати жиле приміщення за 18000 доларів по курсу НБУ на день укладання правочину, також було запропоновано укладсти договір найму цієї квартири терміном на 2 роки за ціною 2500 грн. на місяць зі сплатою окремо комунальних платежів. У випадку незгоди з цими пропозиціями було запропоновано звільнити жиле приміщенняу продовж 10 днів з дня отримання листа. Відповідно до п.3.1 договору найму житлового приміщення від 05.01.2000 року квартира була передана без встановлення строку закінчення договору та договір припинив свою дію з дати смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначений договір не встановлює перехід права власності на квартиру, а тому у позивача не має передбачених законом підстав для набуття права власності на зазначену квартиру. Зроблений наймачем ОСОБА_2 ремонт є виконанням ним обов`язків передбачених п.2.1.1 та 2.1.2 договру найму житлового приміщення від 05.01.2000 року.Також позовна заява не містить обґрунтування вимоги щодо скасування реєстрації права власності, тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити. В судовому засіданні представниками відповідача було надано аналогічні пояснення, та зазначено, що спірна квартира була придбана відповідачем на підставі біржого контракту від 04.11.1996 року та відповідачем було отримано реєстраційне посвідчення права власності в Маріупольському БТІ відповідно до вимог законодавства на час придбання квартири, а отже квартира є власністю відповідача. В подальшому у зв`язку із зміною законодавства право власності на спірну квартиру було зареєстровано у державному реєстрі речових прав. Позивач вже приймала участь у приватизації квартири, тому на повторну приватизацію не має права, спірна квартира не є державною, а є власністю відповідача, також не є службовим житлом, тому відсутні підстави для передачі спірної квартири на правах власності чоловіку позивача за його життя та позивачу після його смерті та відсутні підстави для скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру. Що стосується проживання позивача у спірній квартирі разом із чловіком за його життя, то відповідач проти цього не заперечує, але проживання позивача не надає їй права власності на спірну квартиру.

Представник третьї особи Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради в судове засідання не прибув, надав письмові пояснення, в яких зазначив, що відділ не має повноважень щодо визання або заперечення проти права власності осіб, а лише перевіряє наявність повного пакету документів, необхідного для державної реєстрації прав та підстав для такої реєстрації, а також відповідність поданих документів вимогам чинного законодавства. Проти задоволення позовних вимог не заперечує, справу просив розглянути на розсуд суду та за його відсутності.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

По суті позовних вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 в період з 05.01.2000 року по день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 , суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до копії свідоцтва про укладання шлюбу № НОМЕР_1 від 07.10.1983 року, актовий запис № 17 вбачається, що 07.10.1983 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , призвіще дружини після укладання шлюбу змінено на ОСОБА_7 .

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.02.2019 року виданого відділом запису актів громадянського стану Отрадненського району управління запису актів громадянського стану Краснодарського краю РФ, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис № 2.

З акту про фактичне місце проживання, виданого комітетом самоорганізації населення «Староміський» вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

На підставі договору найму жилого приміщення від 05.01.2000 року ОСОБА_2 була передана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_5 , в якому також мається запис, про члена родини наймача ОСОБА_1 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили факт постійного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_5 разом із чоловіком ОСОБА_2 , та ту обставниу, що чловіку позивача відповідачем було виділено спірну квартиру, як особі, яка перебувала у черзі на житло за місцем роботи у відповідача. Статус квартири, а саме чи є вона державною або службовою, невідомий.

Відповідно ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту спільного проживання.

Факт спільного проживання встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Отже, відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Судом також враховується, що відповідач в цій частині проти позовних вимог позивача не заперечував.

Під час судового розгляду достовірно встановлено, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 з 05.01.2000 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-яких доказів на спростування доводів позивача відповідачем суду не надано тому позвоні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Встановлення факту, що має юридичне значення, для позивача є необхідним щодо спадкування після смерті її чоловіка.

Позовні вимоги в частині визнання права власності на спірну квартиру за позивачем та скасування державної реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 30.08.2019 року задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41).

Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ч.1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 331 ЦК України особа може набути право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) нею. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 , яка становить 16/100 є власністю ТОВ «НДКТІ Спецобладанння», що підтверджується біржовим контрактом №11792 від 04.11.1996 року, зареєстрованого Маріупольським БТІ 04.06.1997 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстраційним номером 39480, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчудження об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої державну реєстрацію права власності відповідача на вказану квартиру здійснено 30.08.2019 року на підставі біржового контракту, виданого 04.11.1996 року.

Відповідно до копії технічного паспорта на житловий будинок, 16/100 частки домоволодіння АДРЕСА_6 належить ТОВ «НДКТІ Спецобладання».

Протоколом правління ЗАТ «НДКТІ Спецобладання» №1 від 17.01.1997 року спірна квартира була виділена для проживання ОСОБА_2 та запропоновано ОСОБА_2 звільнену квартиру передати ОСОБА_3 .

Під час судового розгляду судом встановлено, що квартиру, якою раніше користувалася сім`я ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_4 була приватизована ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх донькою ОСОБА_11 на підставі наказу 4670/н управління міського майна Маріупольської міськї ради від 19.12.1997 року та ОСОБА_3 не передавалася.

Відповідно до ст.345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. . Згідно до приписів ст.1 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація може бути здійснена щодо майна, що перебуває у державній чи комунальній власності.

Судом встановлено, що спірна квартира знаходиться у власності відповідача, якому належить право розпорядження квартирою та не є державною або комунальною власністю. Позивачем не надано доказів та відповідачем спростовано під час судового розгляду посилання позивача на наявність у спірної квартири стаусу службового житла.

Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «НДКТІ Спецобладання» від 13.09.2019 року №2 було відмовлено ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_7 , оскільки в неї є адреса реєстрації у квартирі її дочки. Запропоновано укласти договір найму квартири. Також було відмовлено у приватизації нею житлового приміщення товариства, оскільки вказана квартира була набута за цивільно -правовою уголою, та не належить до об`єктів приватизації, так як не відноситься до державного житлового фонду. Було запропоновано придбати у Товариства вказану квартиру.Також запропоновано забрати особисті речі та передати ключі .

Листом за вих.№ 82 від 03.12.2019 року ОСОБА_1 надано відповідь на заяву від 09.10.2019 року, в якій заначено, що ОСОБА_2 користувався безкоштовно житловим приміщенням Товариства, відповідно виконував ремонтні роботи, однак Товариство не надавало право на перепланування чи перебудування квартири. Було нагадано про можливість викупу квартири чи укладання договору найму термінм на 2 роки.

Відповідно до пункту 3.1 договору найму житлового приміщення від 05.01.2000 року квартира передана ОСОБА_2 без встановлення строку закінчення договору та відповідно до ст.608 ЦК України припинив свою дію з дня смерті ОСОБА_2 , а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому суд відхиляє посилання позивача на ту обставину, що позивач разом із чоловіком виконали капітальний ремонт квартири та спірна квартира за своїм плануванням та технічними характеристиками відрізняється від первісного стану квартири, як на підставу для набуття права власності позивачем на спірну квартиру, оскільки зазначені обставини не припиняють права власності відповідача на кватиру. Пуктами 2.1.1 та 2.1.2 договору найму житлового приміщення від 05.01.2000 року встановлено обов`язок наймача за власний рахунок здійснювати ремонт квартири та зберігати квартиру у належному стані та позивач не позбавлена права звертатися до власника майна з вимогою про відшкодування витрат на капітальний ремонт квартири.

Також судом відхиляється посилання позивача на умови Договору найму житлового приміщення від 05.01.2000 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_12 - чоловіком позивача щодо найму спірної квартири, як на підставу для набуття права власності на сіпрну квартири. Умовами п.п. 2.2.3., 2.2.4. вказаного договору передбачено, що незалежно від часу користування квартирою наймач та члени сім`ї, які проживають разом з ним, набувають права на житло найманої квартири та ця квартира може прейти у власність наймача на підставах, передбачених законодавством та який пропрацівав на підприємстві не менше 10 років. Вимогами ЦК України передбачені підстави для набуття права власності на нерухоме майно, серед яких міститься договіри купівлі-продажу, дарування, міни та інші, які можуть укладатися за добровільним волевиявленням власника нерухомого майна. Спірна квартира не є державною або комунальною власністю, а отже не може бути приватизованою. Також судом встановлено, що спірна квартира не є службовим житлом, тому до вказаних правовідносин не може бути застосовано вимоги законодавства, які регулюють правовідносини стосовно службового житла. Відповідачем пропонувалося позивачу придбати спірну квартиру, а саме укласти договір купівлі-продажу, на що позивач не погодився, оскільки вважає, що запропонована ціна є завищеною.

Таким чином договор найму житлового приміщення від 05.01.2000 року є договором щодо права користування квартирою, дія якого припинена. Зазначений договір не встановлює перехід права власності на квартиру, а тому у позивач не має передбачених законом підстав для набуття права власності на спірну квартиру.

Щодо твердження позивачки про відсутність у неї іншого житла суд враховує лист департаменту по роботі з активами управління міського майна Маріупольської міської ради №26.7.2-8480-26.7.1 від 25.03.2020 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 отримали у приватну власність квартиру АДРЕСА_3 на підставі наказу 4670/н управління міського майна від 19.12.1997 року. Також судом встановлено що за вказаною дресою позивач зареєстрована. Позивач підтвердила вказані обставини в судовому засіданні та зазначила, що вона приймала участь у приватизації зазначеної квартири, а отже є її співвласником. Посилання позивача на ту обставину, що приватизовану квартиру вона залишила доньці, не спростовує наявність у позивача права влансості на зазначену квартиру та права користування квартирою за місцем реєстрації.

Також суд звертає увагу, що відповідно до досліджених доказів про право власності на спірну квартиру, відповідач є власником квартири АДРЕСА_7 , що становить 16/100 частин домоволодіння АДРЕСА_6 та за технічною документацією квартира АДРЕСА_8 є тієюж самою квартирою за номером АДРЕСА_2 . Відомостей, що спірна квартира має офіційний номер 9/10 суду не надано, традиція, яка склалася за місцем знаходження спірної квартири зазначати її номер саме, як 9/10 не спростовує факту належності спірної квартиру під АДРЕСА_8 відповідачу та не надає підстав для позивача на набуття права власності на спірну квартиру.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_9 задоволенню не підлягають, оскільки законом встановлено порядок набуття права власності, у договорі найму житлового приміщення зазначено передання картири у постійне користування наймачу, що не є переходом права власності до наймача та не встановлює будь-яких юридичних фактів набуття за ним права власності .

Відповідно до ч.3 ст. 26 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява не містить обґрунтування вимоги про скасування реєстрації права власності , тому суд не вбачає підстав для її задоволення.

На підставі ст.ст.12-13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НДКТІ Спецобладанння», треття особа Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності - задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 в період з 05.01.2000 року по день смерті спадкодавця 15.02.2019 року за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 ,

Відповідач: ТОВ "НДКІ Спецобладнання", , м.Маріуполь, пр.Миру, буд.35.

Повний текст рішення складено 06.08.2021 року.

Суддя Т.І.Федоренко