Ухвала

Іменем України

26 липня 2021 року

м. Київ

справа № 766/19603/17

провадження № 61-11373ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що сторони з 05 серпня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу сторонами придбано рухоме майно, яке зареєстровано на ім`я відповідача, а саме: транспортний засіб «RENAULT MASTER», 1999 року випуску та транспортний засіб «WOLKSWAGEN LT 35», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску. Згода на добровільний розподіл майна сторонами не досягнута. На час звернення до суду із позовом сімейні відносини між позивачем і відповідачем перебували у стані стійкого розладу, сторони проживають окремо. В судовому порядку шлюб між сторонами розірваний у 2018 році.

З витягу Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ позивач дізналася, що 03 листопада 2017 року автомобіль «WOLKSWAGEN LT 35» відчужений відповідачем без її згоди. Позивач пов`язує продаж автомобіля з тим, що на момент його відчуження фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені та нею поданий позов до суду про розірвання шлюбу.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила визнати транспортний засіб «RENAULT MASTER», пасажирський-В, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та транспортний засіб «WOLKSWAGEN LT 35», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461 см куб., спільною сумісною власністю подружжя; поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частини транспортного засобу «RENAULT MASTER», пасажирський-В, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; стягнути із відповідача на її користь 128 427,00 грн в якості грошової компенсації 50 відсотків вартості спільного транспортного засобу «WOLKSWAGEN LT 35», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461см куб. та судові витрати у справі.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволений.Визнано транспортний засіб «RENAULT MASTER», пасажирський-В, 1999 року випуску та транспортний засіб «WOLKSWAGEN LT 35», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461 см куб. спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини транспортного засобу «RENAULT MASTER», пасажирський-В, 1999 року випуску. У порядку поділу майна подружжя стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 128 427,00 грн компенсації вартості транспортного засобу WOLKSWAGEN LT 35», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461 см куб. Вирішено питання розподілу судових витрат.

07 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 05 серпня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із матір`ю та перебувають на її утриманні.

06 липня 2011 року та 05 липня 2012 року на ім`я відповідача зареєстровані придбанні транспортні засоби марки «RENAULT MASTER», пасажирський-В, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки «WOLKSWAGEN LT 35», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461 см куб., що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих транспортних засобів.

03 листопада 2017 року ОСОБА_1 відчужив автомобіль марки «WOLKSWAGEN LT 35», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску.

Згідно з наданого позивачем висновку від 03 вересня 2018 року, зробленого СПД-СОД ОСОБА_6 , середня ринкова вартість колісного транспортного засобу, аналогічному транспортному засобу «WOLKSWAGEN LT 35», станом на 03 листопада 2017 року (дата продажу автомобіля) склала 256 854,00 грн.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки сформовано у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Встановивши, що транспортний засіб «RENAULT MASTER», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний сторонами у період шлюбу за спільній кошти, а тому є спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частини зазначеного автомобіля.

Враховуючи те, що транспортний засіб «WOLKSWAGEN LT 35», 2006 року випуску, придбаний сторонами під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, розмір якої визначений висновком експерта.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду, сформульованими у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права під час прийняття від позивача заяви про збільшення позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про одночасну зміну і предмету, і підстав позову, є необґрунтованими з огляду на таке.

Із відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається:

- ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30 листопада 2017 року відкрито провадження у цій справі;

- ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06 березня 2018 року перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 11 квітня 2018 року за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін;

- судове засідання 11 квітня 2018 року не відбулося у зв`язку із неявкою сторін. Наступне судове засідання призначалося на 06 червня 2018 року;

- 01 червня 2018 року ОСОБА_2 , тобто до початку оголошення судом судового засідання відкритим, подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила визнати транспортний засіб «WOLKSWAGEN LT 35» спільною сумісною власністю та стягнути на її користь грошову компенсацію вартості відчуженого відповідачем без її згоди транспортного засобу;

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи наведене, заява про збільшення позовних вимог подана позивачем у строки, визначені процесуальним законом.

Подання позивачем заяви про збільшення позовних вимог про визнання транспортного засобу «WOLKSWAGEN LT 35» спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості відчуженого транспортного засобу не свідчать про зміну предмету та підстав позову про поділ майна подружжя, із яким звернулася ОСОБА_2 до суду.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, є необґрунтовані, оскільки у справах №№ 925/185/19, 925/186/19, 922/404/19 та у цій справі наявні інші процесуальні ситуації, щоне може свідчити про подібність правовідносин у справі, а як наслідок про вирішення питання щодо врахування судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, є безпідставними, оскільки предмет та підстави позову у зазначених справах та у цій справі не є тотожними. Так, у справах №№ 372/504/17, 726/1606/17 заявлено вимоги про визнання договору недійним, тоді як у цій справі - про стягнення грошової компенсації під час поділу спільного майна подружжя.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, оскільки у цій справі вирішувалося питання застосування позовної давності при оскаржені договору, укладеного одним із подружжя без згоди іншого з подружжя.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не повноваженнями суду касаційної інстанції.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою та про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжявідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик