Пров. №2/766/4452/21
02 серпня 2021 року м. Херсон
Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого - судді Ус О.В., секретар Савчук В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.11.2020 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.
15.12.2020 року від ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову, в якій вона, посилаючись на постійне місце проживання на території Російської Федерації разом з малолітньою ОСОБА_3 просила розглянути справу у її відсутність.
Аналогічного змісту заяви 15.12.2020 року надійшли від відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 березня 2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування.
12.04.2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду за суттю позовних вимог.
14.04.2021 р. з виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні надійшов висновок щодо можливості позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням.
В судове засідання відповідачі повторно не прибули - про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Від представника позивача адвоката Петрової О.О. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, додані нотаріально посвідчені документи щодо наявності зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 .
За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 13.08.2007 р., що набуло законної сили 11.10.2007 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 по 1/2 частки за кожним.
Не є спірним та визнається сторонами, що ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 , внаслідок чого ця обставина за ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини.
З рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 13 серпня 2007 року по справі № 2-226/07, що набрало законної сили 11.10.2007 р. вбачається, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є синами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (на час розгляду цієї справи - ОСОБА_2 ).
З доданих до заяв відповідачів документів вбачається, що вони виїхали на постійне місце проживання до іншої держави, є громадянами Російської Федерації та мають там зареєстроване місце проживання: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 19.07.2018 р., ОСОБА_5 - з 19.07.2018 р.н. , ОСОБА_4 - з 19.07.2018 р., Малолітня ОСОБА_3 також має з 12.07.2018 р. зареєстроване місце проживання за адресою в Російській Федерації Брянській області.
Малолітня ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 , яка є її законним представником та також визнала позов стосовно вимог до своєї малолітньої доньки. За висновком органу опіки та піклування позовні вимоги відносно малолітньої є обґрунтованими та підлягають задоволенню (арк. справи 111-112).
Крім того, з заяви представника позивача вбачається, що співвласники спірної квартири - позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 досягли згоди щодо продажу спільного майна.
Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЖК України.
За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
За правилами положень ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку.
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_3 не є власниками квартири, не проживають в ній у строк понад 1 рік без поважних на те причин, та не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, що порушує права власника - позивача.
При визнанні судом відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником квартири перешкод відповідачам у користуванні жилим приміщенням.
Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_3 втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відсутні у даному житловому приміщенні, не мають речей у спірному житлі, не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, вважає, майже шість років не користуються даним житловим приміщенням, не проживають в ньому, виїхавши на постійне місце проживання в іншу державу, визнають позов, докази того, що позивач або інші особи, чинили їм перешкоди у користуванні житлом не надано, також не надано будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, чим перешкоджають власнику у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою. При цьому, що стосується малолітньої, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо відсутності порушення її прав.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Що стосується вимог до ОСОБА_2 , то відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до рішення Верховного Суду від 23 листопада 2020 року № 214/368/19 встановлено, що законодавством не передбачена можливість визнання власника чи співвласника такими, що втратили право користування житлом.
Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.
Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Таким чином, ОСОБА_2 не втратила право власності на спірну квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідачки ОСОБА_2 на належну їй частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, оскільки право власності включає в себе користування власністю, позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Підстави для негайного виконання рішення відсутні.
Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.
Рішення в повному обсязі складене 02 серпня 2021 року.

Керуючись ст. 2-13, 76-82, 209, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати:

- ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП невідоме, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні 25.12.2008 року)

- ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у смт. Чаплинка Херсонської області (РНОКПП невідомо)

- ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у смт. Чаплинка Херсонської області (РНОКПП невідомо)

такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Херсонський міський суд Херсонської області з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус