Провадження № 2-о/643/570/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2021 року Московський районний суд м. Харкова у складі : головуючого судді -Майстренко О.М., за участю секретаря -Сілаєвої Е.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа - ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 - у кімнаті АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своєї заяви заявник зазначила , що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 липня 1994 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду , заявнику, ОСОБА_1 / дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 /, її брату, зацікавленій особі ОСОБА_2 , матері заявниці - ОСОБА_5 та батьку- ОСОБА_3 на праві власності належали 19/100 частин квартири спільного заселення № 7 по АДРЕСА_2 . 24.09.2012 року 11/100 частин квартири ними були подаровані. Таким чином, на сьогоднішній час родині заявниці належить 8/100 частин квартири, які фактично складають одну кімнату площею 14 кв.м. у квартирі спільного заселення.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько заявниці - ОСОБА_3 . Спадкова маса після його смерті складає 2/100 частини квартири. Єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину після його смерті, є донька, ОСОБА_1 ,її брат, зацікавлена особа ОСОБА_2 , спадщину після смерті батька не приймав ; з матір`ю ОСОБА_5 батько знаходився у розірваному шлюбі. Заповіту він не складав.

Після смерті батька заявник звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гриб Н.М. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину її було відмовлено з тієї підстави, що на день смерті батька заявник фактично проживала у належній їй квартирі АДРЕСА_1 разом з батьком, однак зареєстрована була у АДРЕСА_3 . Також у встановлений законом 6-місячний строк нею не була подана заява про прийняття спадщини.

Заявник постійно проживала разом з батьком у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . Батько з початку 2019 року страждав на онкозахворювання, рак правої легені, т а потребував постійного стороннього догляду, який вона йому надавала. У зв`язку з відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом , заявник звернулась до суду з завою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Заявник ОСОБА_1 підтримала доводи заяви та просила її задовольнити .

Зацікавлена особа - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи сповіщений в установленому порядку, надав суду заяву, в якій проти заяви не заперечував , просив розглянути справу за його відсутності .

Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності вважає, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил. Встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповіднодо цьогоКодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, щопункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 липня 1994 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду , заявнику, ОСОБА_1 / дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 /, її брату, зацікавленій особі ОСОБА_2 , матері заявниці - ОСОБА_5 та батьку- ОСОБА_3 на праві власності належали 19/100 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_4 .

24.09.2012 року 11/100 частин квартири ними були подаровані,на сьогоднішній час родині заявниці належить 8/100 частин квартири, які фактично складають одну кімнату площею 14 кв.м. у квартирі спільного заселення.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько заявниці - ОСОБА_3 , відповідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 виданого 17.12.2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області ,актовий запис № 18162.

Спадкова маса після його смерті складає 2/100 частини квартири. Єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину після його смерті, є донька, ОСОБА_1 ,її брат, зацікавлена особа ОСОБА_2 , спадщину після смерті батька не приймав ; з матір`ю ОСОБА_5 батько знаходився у розірваному шлюбі, відповідно до копії свідоцтв про розірвання шлюбу НОМЕР_2 виданого 26.05.1993 року Дзержинським відділом ЗАЦС м.Харкова, актовий запис № 1001 . Заповіту він не складав.

Після смерті батька заявник звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гриб Н.М. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину її було відмовлено з тієї підстави, що на день смерті батька заявник фактично проживала у належній їй квартирі АДРЕСА_1 разом з батьком, однак зареєстрована була у АДРЕСА_3 . Також у встановлений законом 6-місячний строк нею не була подана заява про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 4б`цього Кодексу).

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкригтя спадіцини, вважається таким, що прийняв спадщину .

Факт постійного проживання заявника ОСОБА_1 разом з батьком- ОСОБА_3 ,померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 на час відкриття спадщини підтверджується : договором купівлі - продажу кімнати АДРЕСА_1 , квитанціями про сплату комунальних послуг по кв. АДРЕСА_1 ; знаходженням у заявника на руках свідоцтва про смерть батька, усіх його особистих та правовстановлюючих документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. У випадку, якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

Згідно Інструкції про вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. № 20/5, діючої на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом із спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом і спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем.

Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання однією сім*єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Відповідно до п. 23 Постанови № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що наявні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 13, 19, 76-81, 89, 258-259, 263-265, 293-294 ЦПК України, ст.1268 ЦК України ,суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 - у кімнаті АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Майстренко О.М.