Провадження № 22-ц/4808/1055/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Арланова Андрія Миколайовича на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Шамотайлом О.В. 20 травня 2021 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року було ухвалено стягувати з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Постановою головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Шведом P.M. від 13.11.2017 року відкрито виконавче провадження ВП №55128686 на підставі заяви про примусове виконання з виконавчого листа №2/344/136, виданого 13.05.2017 року Івано-Франківським міським судом, а постановою головного державного виконавця Хорошою Н.В. від 13.04.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника здійснено відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача.

22.03.2019 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про зміну місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 . Просив визначити місце проживання дитини разом із батьком, оскільки дитина постійно проживає разом із ним в с. Рогозів Бориспільського району Київської області. Також просив звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що сплата аліментів, не використовується за цільовим призначенням та ставить його в скрутне матеріальне становище.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2020 року вищевказаний позов задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 в житловому будинку по АДРЕСА_1 , а також з метою запобігання безпідставного збагачення ОСОБА_2 звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , призначених рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2017 року.

Позивач зазначає, що згідно довідок з місця його роботи сума відрахувань, які були утримані із заробітної плати за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року становить 131975,81 грн., з 1 січня 2020 року по 31 липня 2020 року - 20577,36 грн., а всього - 152553,17 грн.

Вказує також, що рішення Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року в частині відібрання дитини виконано не було у зв`язку відмовою малолітнього ОСОБА_3 їхати разом з матір`ю ОСОБА_2 , а тому вважає, що аліменти, сплачені на утримання дитини, які були стягнуті за даним рішенням суду, не були використані за цільовим призначенням і знаходяться у власності відповідача.

З огляду на наведене просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти, які були безпідставно набуті та збережені без достатньої правової підстави, в сумі 152533 грн., та проценти за користування ними в сумі 27303 грн., а всього 179836 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.05.2021 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Арланов А.М. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

На його думку суд першої інстанції не врахував, що кошти, сплачені позивачем як аліменти за рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року, втратили статус аліментів, оскільки були оприбутковані ОСОБА_2 та не були витрачені нею за призначенням. Вважає, що даний факт встановлений рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2020 року, де зокрема вказано, що підставою звільнення позивача від сплати аліментів є проживання малолітнього сина з батьком, а тому з метою запобігання незаконного збагачення відповідача позивача звільнено від сплати аліментів.

Зазначає, що відкриття відповідачем банківського рахунку на ім`я неповнолітнього сина ОСОБА_3 , на якому знаходяться кошти, не може свідчити про те, що це саме гроші, сплачені позивачем як аліменти за рішенням суду.

Також викладена у відзиві ОСОБА_2 інформація про те, що вона надала позивачу вищевказану банківську картку з пін-кодом, не підтверджена належними доказами.

Вважає, що відповідач у випадку фактичного проживання дитини з батьком та перебуванні на його утриманні мала б відмовитися від отримання аліментів, подавши заяву до відповідного відділу ДВС.

На думку апелянта сплачені ним грошові кошти втратили статус аліментів, а тому мають бути повернуті як грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави.

Просить рішення Івано-Франківського міського суду від 20.05.2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.04.2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Орган опіки і піклування Бориспільської РДА, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 09.02.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №17. Малолітню дитину ОСОБА_3 залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 40-47).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про відібрання дитини, стягнення аліментів. Ухвалено відібрати від ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , малолітнього ОСОБА_3 та передати його матері ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів розпочати з 20.04.2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 10-13).

13.04.2018 року постановою головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Хорошою Н.В. при примусовому виконанні виконавчого листа по даній справі №2/344/136/2017, виданого Івано-Франківським міським судом 20.10.2017 року, звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у Київській митниці ДФС (а.с. 14).

Судом встановлено також, що заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 30.04.2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки і піклування Бориспільської РДА, про зміну місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів на її утримання. Вирішено змінити місце проживання ОСОБА_3 , визначене рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року, та визначити місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , призначених рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року (а.с. 7-9).

03.07.2020 року постановою головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Хорошою Н.В. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/344/136/2017, виданого 20.10.2017 року, закінчено. Припинено стягнення із заробітної плати боржника згідно постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника №55393178 від 06.05.2020 року (а.с. 17).

Як вбачається з копії листа Київської митниці Держмитслужби №7.8-3/22/11/14226 від 20.07.2020 року, відрахування із доходів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 припинено в липні 2020 року (а.с. 18).

Згідно копій довідок Київській митниці ДФС №56 від 05.06.2020 року та Київської митниці Держмитслужби №89 від 19.08.2020 року із заробітної плати ОСОБА_1 сплачені аліменти на утримання неповнолітньої дитини з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 131975,81 грн., з травня 2020 року по червень 2020 року - 20577,36 грн. (а.с. 15-16).

Відповідно до довідок АТ КБ «ПриватБанк» від 28.01.2021 року ОСОБА_2 відкрито в даному банку рахунок на дитину, та станом на 28.01.2021 року сума залишків на ньому становить 148264,80 грн. (а.с. 48-49).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти, набуті відповідачем, є аліментами, виплата яких здійснена законним шляхом. Крім того позивачем не доведено факт недобросовісності з приводу їх отримання з боку відповідача.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами першою, другою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вищевказаній нормі кореспондує стаття 1215 ЦК України, в якій вказано, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №753/15556/15-ц, зроблено правовий висновок про те, що за ст. 1212 ЦК України зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

В постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі №382/1728/18 (провадження №61-9514св19) зазначено, що аналіз статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. А зважаючи на те, що грошові кошти були набуті відповідачем як аліменти на утримання дітей на виконання судового наказу, тобто не безпідставно, та за відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття їх, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих.

При цьому добросовісність набувача презюмується і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Обґрунтовуючи поданий позов та апеляційну скаргу у справі, що переглядається, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що кошти, стягнуті з нього як аліменти за рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року, не були витрачені ОСОБА_2 за призначенням, оскільки дитина фактично проживала з ним. І за таких умов відповідач мала б сама відмовитися від отримання аліментів, подавши заяву до відповідного відділу ДВС.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що стягнення із заробітної плати позивача в період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 131975,81 грн. та з травня 2020 року по червень 2020 року в сумі 20577,36 грн. проводилися на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року, яке набрало законної сили 10.05.2017 року (а.с. 10-13), і завершилося з часу набрання законної сили заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 30.04.2020 року про зміну місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів на її утримання - 12.06.2020 року (а.с. 7-9), а не 31.07.2020 року, як стверджував позивач.

Таким чином судом першої інстанції вірно встановлено, що кошти за вказаний період стягувалися із заробітної плати ОСОБА_1 на виконання рішення суду, і таке стягнення до 12.06.2020 року не було припинено у встановленому законом порядку. Більше того, в матеріалах справи відсутні докази того, що до березня 2019 року позивач ставив питання про припинення стягнення з нього аліментів.

При цьому за наявності дії рішення Івано-Франківського міського суду від 20.04.2017 року про відібрання дитини та стягнення аліментів у ОСОБА_2 не виникало обов`язку звернення до відділу ДВС із заявою про відмову від отримання таких аліментів.

Отже недобросовісність відповідача в отриманні спірних коштів не встановлена, а позивачем в ході розгляду справи цей факт не доведений, тому немає підстав вважати, що грошова сума, яку просить стягнути позивач, є безпідставно набутою.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ухвалено із додержанням норм процесуального та матеріального права. Тому підстави для скасування даного рішення відсутні.

З огляду на викладене апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Арланова А.М. слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 травня 2021 року - без змін.

Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Арланова Андрія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 16 серпня 2021 року.