ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 803/124/20

провадження № 61-3341ав21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Карпенко С. О. (судді-доповідача),

суддів: Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

секретар судового засідання - Комендат М. Р.,

учасники справи:

заявник (позивач у третейському спорі) - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

боржники (відповідачі у третейському спорі): Фермерське господарство «Агроальянс», ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Верховного Суду у місті Києві у режимі відеоконференції з Дніпровським апеляційним судом апеляційну скаргу адвоката Крапівцевої Олени Олександрівни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2021 року, постановлену

у складі судді Єлізаренко І. А., у справі за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 26 червня 2020 року у справі № 63-м/2020 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Фермерського господарства «Агроальянс», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви та її обґрунтування

У вересні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до Дніпровського апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 26 червня 2020 року у справі № 63-м/2020 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до Фермерського господарства (далі - в ФГ) «Агроальянс» і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заяви зазначило, що рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 26 червня 2020 року у справі № 63-м/2020 задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ФГ «Агроальянс» і ОСОБА_1 та стягнено солідарно з ФГ «Агроальянс» і ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором б/н від 10 липня 2014 року в розмірі 380 014,10 грн, з яких 371 016,94 грн - заборгованість за кредитом, 7 142,08 грн - заборгованість за процентам за користування кредитом, 1 855,08 грн - заборгованість з комісії; стягнено солідарно з ФГ «Агроальянс» і ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» третейський збір за подання позовної заяви у розмірі 4 000 грн.

Вказане рішення третейського суду на день подання заяви у добровільному порядку не виконане, не оскаржене у компетентному суді, будь-яких дій щодо погашення заборгованості боржниками не здійснено.

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило видати виконавчий лист на примусове виконання рішення третейського суду у справі № 63-м/2020 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ФГ «Агроальянс» і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і мотиви його прийняття

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 26 червня 2020 року у справі № 63-м/2020 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ФГ «Агроальянс» і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд виходив із того, що справа, у якій третейським судом ухвалено рішення, не підвідомча йому відповідно до закону.

Суд вказав про відсутність у матеріалах справи підтверджень, що саме з наданим банком витягом з Умов і правил надання банківських послуг ознайомився позичальник та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів містили умови, зокрема й щодо третейського застереження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Крапівцева О. О. звернулася до Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на помилковість висновку суду про відмову у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду. На думку заявника, при розгляді такої заяви суд не має здійснювати оцінки законності й обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише встановлює відсутність або наявність підстав для відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, визначених статтею 56 Закону України «Про третейські суди» та статтею 486 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Однак суд не зазначив, відповідно до якого саме закону справа № 63-м/2020 не підвідомча третейському суду, а, посилаючись на відсутність у матеріалах справи відповідних підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила надання банківських послуг, фактично здійснив оцінку законності й обґрунтованості рішення третейського суду.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду не направили.

Провадження у суді апеляційної інстанції

Відповідно до частини другої статті 23 ЦПК України справи щодо оскарження рішень третейських судів, оспорювання рішень міжнародних комерційних арбітражів, видачі виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів розглядаються апеляційними судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом (за місцезнаходженням арбітражу).

Згідно з частиною третьою статті 487 ЦПК України ухвала суду про відмову у видачі виконавчого листа може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку, встановленому для оскарження рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ухвалою Верховного Суду від 3 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 7 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду на 10 годину 8 липня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року задоволено клопотання

представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Крапівцевої О. О. про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з Дніпровським апеляційним судом.

8 липня 2021 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 10 годину 5 серпня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 9 липня 2021 року задоволено клопотання

представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Крапівцевої О. О. про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з Дніпровським апеляційним судом.

Представник АТ КБ «Приват Банк» - адвокат Крапівцева О. О., приймаючи участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з Дніпровським апеляційним судом, вимоги апеляційної скарги підтримала із викладених у ній підстав і просила задовольнити апеляційну скаргу.

Представник ФГ «Агроальянс» і Радчук К. А. в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Позиція суду апеляційної інстанції, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї (стаття 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 2014 року ФГ «Агроальянс» підписало заяву про відкриття поточного рахунку, згідно з якою приєдналось до «Умов і правил надання банківських послуг», Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 10 липня 2014 року.

17 квітня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір поруки № Р250283773, відповідно до умов якого останній поручився за належне виконання ФГ «Агроальянс» зобов`язань, які випливають з вказаного кредитного договору.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» у справі № 63-м/2020 задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ФГ «Агроальянс» і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнено солідарно з ФГ «Агроальянс» і ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором б/н від 10 липня 2014 року у розмірі 380 014,10 грн, з яких

371 016,94 грн - заборгованість за кредитом, 7 142,08 грн - заборгованість за процентам за користування кредитом, 1 855,08 грн - заборгованість з комісії; стягнено солідарно з ФГ «Агроальянс» і ОСОБА_1 на користь АТ

КБ «ПриватБанк» третейський збір за подання позовної заяви у розмірі 4 000 грн.

Суд встановив, що заява про відкриття поточного рахунку, згідно з якою ФГ «Агроальянс» приєдналося до Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, не містить погоджену АТ КБ «ПриватБанк» та ФГ «Агроальянс» угоду про передачу спору на вирішення третейським судом.

Також суд встановив, що наданий банком суду витяг з Умов і правил надання банківських послуг не підписаний ні представником ФГ «Агроальянс», ні ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 56 Закону України «Про третейські суди» визначено, що заява про видачу виконавчого документа може бути подана до компетентного суду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом.

У частині першій статті 2 цього Закону визначено, що термін компетентний суд у Законі вживається у значенні місцевий загальний суд чи місцевий господарський суд за місцем розгляду справи третейським судом.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено

статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України договором поруки є двосторонній правочин, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Зазначений правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18) та підстав для відступлення від даного висновку колегія суддів не вбачає.

Пунктом 11 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України «Про третейські суди», якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті.

У справі, що переглядається, рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 26 червня 2020 року

у справі № 63-м/2020 заборгованість стягнено солідарно з боржника - юридичної особи ФГ «Агроальянс» та ОСОБА_1 , який є поручителем за договором поруки, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.

За таких обставин вирішення спору, що виник між сторонами у третейському суді належить до юрисдикції господарських судів, тому, з урахуванням пункту 11 частини першої статті 20 ГПК України, справа про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду, ухваленого у вказаному спорі, підлягає вирішенню господарським судом.

У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

від 11 березня 2021 року у справі № 876/59/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 876/73/20 та від 9 червня 2021 року у справі № 876/29/21 колегія суддів дійшла висновку про віднесення справ про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказів на примусове виконання рішень третейських судів, ухвалених в аналогічних спорах, до юрисдикції господарських судів.

Проте наведене залишилося поза увагою Дніпровського апеляційного суду, який, належним чином не дослідивши питання юрисдикційності третейського спору, яке впливає на віднесення розгляду заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду до відповідного виду судочинства, помилково розглянув вказану заяву в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судом норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність оскаржуваного судового рішення вимогам статті 263 ЦПК України та його ухвалення з порушенням норм процесуального права, що є достатньою підставою для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Верховний Суд роз`яснює заявнику про віднесення розгляду справи до юрисдикції господарського суду та наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 24, 255, 351, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу адвоката Крапівцевої Олени Олександрівни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2021 року скасувати.

Провадження в справі за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 26 червня 2020 року у справі № 63-м/2020 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Фермерського господарства «Агроальянс», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити.

Повідомити Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»про віднесення розгляду справи за його заявою до юрисдикції господарських судів.

Роз`яснити Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повна постанова виготовлена 5 серпня 2021 року.

Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук