КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/15557/19

номер провадження: 22-ц/824/7014/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Баховського Михайла Михайловича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у складі судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання недійсними договору про поділ нерухомого майна та договору купівлі-продажу автомобіля,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання недійсними договору про поділ нерухомого майна та договору купівлі-продажу автомобіля.

Позов мотивований тим, що з 19 липня 2003 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року. Вказував, що від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначав, що за час шлюбу сторонами було придбано таке майно:автомобіль «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 ; квартиру АДРЕСА_1 , площею 77,4 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2011 року; квартиру АДРЕСА_2 , площею 121,9 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_2 , виданого 19 вересня 2006 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:007:0055, яка розташована в селі Діброва Васильківського району Київської області, на підставі договору купівлі - продажу від 26 жовтня 2012 року; земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:007:0056, яка розташована в селі Діброва Васильківського району Київської області, на підставі договору купівлі - продажу від 26 жовтня 2012 року; гаражний бокс № НОМЕР_3 , загальною площею 18,3 кв.м, в підземній автостоянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Вказував, що вирішити майновий спір у досудовому порядку їм не вдалося.

Також зазначав, що 22 червня 2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ майна, за умовами якого квартира АДРЕСА_2 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 . Вважав, що вказаний договір є фіктивним, який укладений з метою уникнення арешту на цю квартиру, так як він мав обґрунтований страх про притягнення його до кримінальної відповідальності, у зв`язку з його неодноразовими викликами до правоохоронних органів для проведення щодо нього слідчих дій. Вказував, що фіктивність вказаного договору характеризується відсутністю бажання сторін на реальне відчуження квартири.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просив:

- визнати недійсним договір про поділ майна №598 від 22 червня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяйновою Т.К.;

- визнати недійсним договір №7442/2019/1594838 купівлі-продажу автомобіля «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, укладений 01 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Територіальному сервісному центрі № 7442 Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області.;

- поділити майно подружжя, визнавши за кожним право власності по 1/2 частині указаного вище майна, набутого під час шлюбу.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 7442/2019/1594838 купівлі-продажу автомобіля «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, укладений 01 серпня 2019 рок між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Територіальному сервісному центрі № 7442 Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину автомобіля «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м; земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:007:0055, яка розташована в селі Діброва Васильківського району Київської області; 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_3 , загальною площею 18,3 кв.м, в підземній автостоянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину автомобіля «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м; земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :03::007:0056, яка розташована в селі Діброва Васильківського району Київської області; 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_3 , загальною площею 18,3 кв.м, в підземній автостоянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Баховський М.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про поділ нерухомого майна №958 від 22 червня 2011 року та про поділ квартири АДРЕСА_4 , ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обґрунтовуючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції не навів доводів критичного ставлення до доказів, наданих позивачем на підтвердження позовних вимог щодо фіктивності оспорюваного ним правочину. Вказує, що фіктивність оспорюваного договору про поділ майна від 22 червня 2011 року характеризується тим, що позивач мав обгрунтований страх про притягнення його до кримінальної відповідальності, у зв`язку з його неодноразовими викликами до правоохоронних органів для проведення щодо нього слідчих дій, а також відсутністю бажання сторін на реальне відчуження квартири, якою сторони продовжували спільно володіти та користуватись. Вказані обставини підтверджуються сукупністю доказів, а саме, поясненнями позивача, показами свідка ОСОБА_6 , трудовою книжкою позивача, публікацією в електронних ЗМІ, договори про утримання спірної квартири, які були сплачені та укладені позивачем.

Відповідач ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції від 25 лютого 2021 року оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про поділ нерухомого майна №958 від 22 червня 2011 року та про поділ майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_4 .

У іншій частині рішення суду першої інстанції від 25 лютого 2021 року не оскаржується, а тому відповідно до правил ч.1 ст.367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 липня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 .

Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Також судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що під час шлюбу 22 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про поділ нерухомого майна, за умовами якого квартира АДРЕСА_2 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяйновою Т.К. за зареєстрований в реєстрі за №958. Вказані обставини також підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 липня 2019 року (а.с.34, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору про поділ нерухомого майна від 22 червня 2011 року недійсним, суд першої інстанції виходив із недоведеності цих позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання договору про поділ нерухомого майна від 22 червня 2011 року недійсним, ОСОБА_1 посилався на те, що вказаний договір є фіктивним, оскільки укладений з метою уникнення арешту на цю квартиру, так як він мав обґрунтований страх про притягнення його до кримінальної відповідальності, у зв`язку з його неодноразовими викликами до правоохоронних органів для проведення щодо нього слідчих дій. Вказував, що фіктивність вказаного договору характеризується відсутністю бажання сторін на реальне відчуження квартири.

На підтвердження зазначених обставин позивач надав трудову книжку, згідно з якою він працював в ДП НАЕК «Енергоатом» на посаді секретаря тендерного комітету в період з 27 жовтня 2006 року по 09 червня 2008 року, «публікації» в електронних ЗМІ, відповідно до яких Генеральною прокуратурою України розслідувалась кримінальна справа № 49-2717 відносно службових осіб тендерного комітету ДП НАЕК «Енергоатом» за фактом зловживання службовим становищем, службового підроблення, розтрати в особливо великих розмірах, а також платіжні документи та договори про утримання квартири АДРЕСА_2 , у період з 01 вересня 2009 року по 02 вересня 2019 року, які сплачені та укладені ОСОБА_1 (а.с.125-180, т.1).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.

Так, ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, від яких не знайшла підстав виступити Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору про поділ нерухомого майна від 22 червня 2011 року недійсним,оскільки надані позивачем докази на підтвердження заявленої ним вимоги не вказують на те, що оспорюваний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Встановлено, що юридичні наслідки після укладення оспорюваного договору про поділ нерухомого майна від 22 червня 2011 року досягнуті, оскільки квартира АДРЕСА_2 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять даних про те, що сторони оспорюваного правочину діяли лише для вигляду та не намагалася досягти правового результату.

Також судом першої інстанції правильно враховано, що 14 липня 2011 року, тобто через 21 день після укладення оспорюваного договору, відповідач набув у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 . Сторони проживають окремо, у спірній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_2 разом з дітьми, що не заперечується позивачем.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем фіктивності оспорюваного договору.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки наданим позивачем доказам на обґрунтування позовних вимог, а саме, поясненням позивача, показами свідка ОСОБА_6 , трудовій книжці позивача, публікації в електронних ЗМІ, договорам про утримання спірної квартири, які були сплачені та укладені позивачем, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Оскільки судом відмолено у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору про поділ нерухомого майна від 22 червня 2011 року недійсним, то колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині поділу квартири АДРЕСА_4 .

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про поділ нерухомого майна №958 від 22 червня 2011 року та про поділ майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_4 , ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду в оскаржуваній частині відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Баховського Михайла Михайловича - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про поділ нерухомого майна №958 від 22 червня 2011 року та про поділ майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_4 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: