П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 568/510/21

Провадження № 22-ц/4815/1082/21

Головуючий у суді першої

інстанції: суддя Сільман А.О.

Ухвалу Радивилівського районного суду

постановлено повним текстом

в м. Радивилів Рівненської області

26 травня 2021 року о 11 год. 15 хв.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І. С.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ;

заінтересована особа: Головне Управління Пенсійного Фонду України в Рівненської області Відділ обслуговування громадян №8;

за участі: учасники справи та їх представник не з`явилися:

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 26 травня 2021 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Мотивуючи заяву, зазначала, що метою звернення із заявою про встановлення факту проживання з чоловіком є необхідність його встановлення задля отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Вказувала, що з листопада 1970 року вона проживала разом з покійним чоловіком, вели спільне господарство, народили двоє дітей. З наведених мотивів просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 1970 року по день смерті ОСОБА_2 .

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 26 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з чоловіком залишено без розгляду та роз`яснено ОСОБА_1 її право подати позов на загальних підставах.

На ухвалу суду заявником подано апеляційну скаргу, де вона покликалася на її незаконність і необґрунтованість, що полягало у порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначала, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі безпідставно послався нанаявність спору про право, оскільки заявник просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , а не призначити пенсію по втраті годувальника. Також судом жодним чином не було встановлено наявності спору між нею та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області. З викладених міркувань просила ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 за ч.6 ст.294 ЦПК України, суд попередньої інстанції виходив з того, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є наступне вирішення спору про право, а, отже, такий спір має розглядатись судом в порядку позовного провадження.

Проте з цим висновком погодитися не можна.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд вказує на наявність спору про право між заявником та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області, що мав би вирішуватись в порядку позовного провадження. Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Отже, колегія суддів приходить до висновку, що за наявності спору про право між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень такий спір мав би вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, а тому висновки суду про необхідність звернення заявника до суду в порядку позовного провадження є помилковими. Також апеляційний суд не погоджується з міркуванням суду про залишення без розгляду заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з підстав наявності спору про право.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до пункту 5 частини другої ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною шостою ст. 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Крім того, частиною четвертою ст. 315 ЦПК України роз`яснено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку залежно від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору про право.

Проаналізувавши зміст вимог заявника, можна зробити висновок, що предметом розгляду у цій справі є не оскарження правомірності дій заінтересованої особи, а встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (ст. 31). Зокрема дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, якщо вони досягли пенсійного віку встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з частиною першою ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

Статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Тому факт перебування фізичної особи на утриманні померлого має значення для переходу на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

За таких обставин колегія суддів вважає, що в даній справі спір про право відсутній, оскільки за змістом заяви ставиться питання про встановлення факту, який має юридичне значення, на підставі якого в подальшому буде вирішуватись питання про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Аналогічні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16 (провадження № 14-283цс18), Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 644/4742/19 (провадження № 61-2673св20), від 25 березня 2020 року у справі № 204/3782/19 (провадження № 61-22924св19), від 03 березня 2021 року у справі № 307/2853/19 (провадження № 61-4072ск20), від 07 липня 2021 року у справі № 409/1851/19 (провадження № 61-7906св20).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував наведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до правосуддя, яка не може лишатися чинною.

Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до ст. 379 ЦПК України є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та як наслідок невідповідність висновків суду цим обставинам, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 26 травня 2021 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків