Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 428/8386/16-ц
Провадження № 22-ц/810/480/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 серпня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання: Залюшного О.Г.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 квітня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Кордюкової Ж.І. в м. Сєвєродонецьк Луганської області,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов Сергій Олексійович про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, в обґрунтування якого зазначив, що з осені 2001 року він та відповідач ОСОБА_2 мешкали разом, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. 22 травня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за 2000 доларів США придбали у ОСОБА_4 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в якій з 17 вересня 2002 року позивач зареєстрований та мешкав до моменту звернення до суду. За час сумісного проживання з відповідачем ОСОБА_2 ними був здійснений капітальний ремонт спірної квартири та вкладено чимало спільних коштів, що збільшило вартість квартири. З січня 2015 року відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погіршились, оскільки остання мала на меті позбавити позивача права користування зазначеною квартирою. Відповідач ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду, з якого він дізнався про існування договору дарування спірної квартири. До того часу ОСОБА_1 вважав, що у 2002 році був укладений договір купівлі-продажу квартири, і у його власності повинна бути 1/2 частка вищевказаної квартири. Вважає, що правочин щодо дарування спірної квартири від 2002 року є удаваним, а спірна квартира є спільною сумісною власністю.

Позивач просив суд встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 року до січня 2016 року, визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр №3094, договором купівлі-продажу, визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення, в обґрунтування якого зазначив, що йому на підставі договору дарування від 23 лютого 2016 року на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час у зазначеній квартирі зареєстрований ОСОБА_3 та його малолітній син, а також ОСОБА_1 , який відмовляється у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку. Тому, просив визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача зі спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2018 року відмовлено у задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 року до січня 2016 року; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 травня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр № 3094, договором купівлі-продажу; визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісною власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири. Зустрічну позовну заяву задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Луганського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги за первісною позовною заявою ОСОБА_1 задоволені. Встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 року до січня 2016 року. Визнано договір дарування квартири від 22 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр № 3094, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,90 кв.м. удаваним. Визнано договір дарування квартири від 22 травня 2002року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр № 3094, договором купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,90 кв.м. Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,90 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним та скасовано договір дарування квартири від 23лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Ахметхановим М.Р., реєстр № 1-96, відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,90 кв.м. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2018 року та постанову Луганського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 13 березня 2006 року до січня 2016 року. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні решти позовних вимог. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні решти зустрічних позовних вимог.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що договір дарування спірної квартири від 22 травня 2002 року був укладений між ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , тому до участі у цій справі в якості відповідача за вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири від 22 травня 2002 року не були залучені інші відповідачі. За таких обставин суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування спірної квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу та визнання його недійсним задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування від 22 травня 2002 року недійсним.

Суд вважав, що вимога позивача скасувати договір дарування спірної квартири від 23 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту порушеного права, як скасування договору, не передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири, суд першої інстанції зазначив, що вказана вимога є похідною від вимоги визнання договору дарування спірної квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу та визнання його недійсним, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісної вимоги.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника цієї квартири ОСОБА_3 , а тому з моменту набуття останнім права власності на квартиру, яку він отримав в дар від своєї матері ОСОБА_2 , відповідач за зустрічним позовом втратив право користування цією квартирою, оскільки він мав право користування спірною квартирою за згодою і з дозволу попереднього власника, яким була ОСОБА_2 . У ОСОБА_3 існують наявні перешкоди у здійсненні ним вільного права користування своїм майном, що є наслідком задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 квітня 2021 року в частині відмови задоволення решти його позовних вимог та в частині задоволенні зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 травня 2002 року укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр №3094, договором купівлі-продажу, визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вказує на те, що висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування спірної квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу та визнання його недійсним тільки з підстав того, що не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача спадкоємець померлого ОСОБА_4 необґрунтовані, оскільки позов був пред`явлений до належного відповідача ОСОБА_2 .

Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано зробив висновок щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки про порушені права позивач дізнався тільки після того, як отримав позов з копією договору дарування.

Позивач вважає, що суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, суд помилково вважав встановленими обставини на підставі яких зробив висновки, однак вказані висновки не відповідають обставинам справи.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 07 червня 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватному нотаріусу Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахову Сергію Олексійовичу роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов Сергій Олексійович отримали копію ухвали про відкриття провадження у справі та апеляційну скаргу 10 червня 2021 року, 11 червня 2021 року, 14 червня 2021 року відповідно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 50, 51, 52, т.3).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначила, що зі змісту апеляційної скарги не вбачається в чому конкретно полягає незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції.ОСОБА_1 не вказує які конкретно обставини не повністю з`ясував суд першої інстанції, хоча детально описує фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, які встановив суд. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 квітня 2021 ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, тому просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_1 отримав 14 червня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 54).

Позивач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач ОСОБА_3 та представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали.

Відповідач ОСОБА_2 , приватний нотаріус Малахов С.О. в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із матеріалів справи та пояснень представника скаржника в суді апеляційної інстанції вбачається, що сторонами по справі рішення суду в частині вимог про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не оскаржується, тому рішення суду в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу та визнання права власності на Ѕ частку квартири, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування спірної квартири від 22 травня 2002 року був укладений між ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 . Зважаючи на те, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому до участі у цій справі в якості відповідача за вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири від 22 травня 2002 року повинні бути залучені його спадкоємці, а у разі відсутності спадкоємців, чи не прийняття ними спадщини, то до участі у справі повинна бути залучена територіальна громада за місцем відкриття спадщини, в особі органу місцевого самоврядування. Оскільки до участі у справі не були залучені всі особи, яким належить відповідати за позовом ОСОБА_1 , із відповідним клопотанням ні позивач, ні його представник до суду не зверталися, тому суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування спірної квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу задоволенню не підлягають.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування від 22 травня 2002 року недійсним.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі за вказаною вище вимогою, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений та нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого остання прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано у Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації 19 червня 2002 року за № 268.

18 лютого 2008 року ОСОБА_4 склав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 гроші за продану вищеназвану квартиру у розмірі 2000 доларів США. Розписка дана взамін написаної 22 травня 2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2009 року, виданого 22 грудня 2009 року Сиротинською селищною радою м. Сєвєродонецьк Луганської області.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 травня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

На час укладення договору дарування квартири від 22 травня 2002 року діяв ЦК УРСР 1963 року, отже, правовідносини між сторонами щодо вказаного правочину регулюються нормами саме цього Кодексу, чинного на час укладення договору.

Відповідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма. Вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно ч.2 ст.58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, тобто укладаючи удавану угоду, сторони угоди діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Частиною першою статті 59 ЦК УРСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним.

Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК УРСР).

Відповідно ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 30 ЦПК України 2004 року, частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Предметом спору у цій справі є визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , договором купівлі-продажу, тому належними відповідачами за позовом про визнання цього договору недійсним повинні бути сторони договору дарування. Враховуючи, що ОСОБА_4 помер, то до участі у цій справі в якості співвідповідача повинні бути залучені його спадкоємці, а у разі відсутності спадкоємців, чи не прийняття ними спадщини, то до участі у справі повинна бути залучена територіальна громада за місцем відкриття спадщини, в особі органу місцевого самоврядування.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, справа неодноразово розглядалась в суді першої інстанції, проте ні позивачем, ні його представником клопотань про витребування доказів для визначення кола спадкоємців не заявлялося, як і не заявлялося клопотань про залучення до участі у справі в якості співвідповідача спадкоємців, а у разі відсутності спадкоємців, чи не прийняття ними спадщини, то територіальну громаду за місцем відкриття спадщини, в особі органу місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції, з урахуванням зазначених норм матеріального та процесуального права, правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку заявленим позовним вимогам, складу учасників справи, обґрунтовано дійшов висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу, у зв`язку з тим, що до участі у справі не були залучені усі особи, яким належить відповідати за вказаними позовними вимогами.

Суд апеляційної інстанції в силу наданих йому процесуальним законом повноважень позбавлений можливості вирішувати питання про залучення до участі у справі співвідповідачів.

Слід зазначити, що пред`явлення позову не до всіх відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з не усіма відповідачами не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначаючи, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу, не врахував положення статті 261 ЦК України, які передбачають, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу послався як на підставу відмови не залучення всіх осіб, яким належить відповідати за вказаними позовними вимогами, так і пропуск позовної давності, при цьому не врахувавши наведених вище норм. Зазначене свідчить, що судом першої інстанції одночасно зазначені дві підстави для відмови у позові, що свідчить про порушення норм матеріального права.

Враховуючи, що таке порушення є формальним і не призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в цій частині позовних вимог змінити шляхом виключення із мотивувальної частини посилання суду на сплив позовної давності як правову підставу для відмови.

Доводи заявника про те, що під час розгляду справи суд першої інстанції, у виконання вимог ст. 12 ЦПК України, повинен був роз`яснити право учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки щодо права заявити клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача спадкоємця померлого або у випадку його відсутності відповідну територіальну громаду за місцем відкриття спадщини та роз`яснити наслідки вчинення або не вчинення таких процесуальних дій не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, суд дійсно, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Із матеріалів справи вбачається, що із даним позовом позивач звернувся до суду в серпні 2016 року. Під час розгляду справи в суді першої інстанції, після направлення справи Верховним Судом на новий розгляд, інтереси позивача представляв адвокат Мова В.І. на підставі ордеру від 05 листопада 2019 року, та останній приймав участь в судових засіданнях, про що свідчать протоколи судового засіданні від 19 листопада 2019 року, 22 січня 2020 року, 23 червня 2020 року, 15 липня 2020 року, 23 вересня 2020 року, 20 січня 2021 року, 10 лютого 2021 року, 17 березня 2021 року.

19 листопада 2019 року в судовому засіданні за участю позивача та його представника, судом першої інстанції з`ясовувалося питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, що підтверджується протоколом судового засідання від 19 листопада 2019 року.

Отже позивач за первісним позовом користувався юридичними послугами, нічого не перешкоджало адвокату, який представляв його інтереси, звернутися до суду із клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку спірної квартири є похідною від вимоги про визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу, тому не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд вважає недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги, так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з позовом до всіх належних відповідачів.

Щодо вимоги про визнання недійсним та скасування договір дарування квартири від 23 лютого 2016 року, то суд першої інстанції врахувавши висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 428/8386/16-ц, виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

В пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про

визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього

майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав,

передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зазначено, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

Звертаючись до суду із вимогою про визнання недійсним та скасування договору дарування квартири від 23 лютого 2016 року позивач за первісним позовом посилався на те, що з позову відповідача ОСОБА_2 , із яким остання зверталась до суду, йому стало відомо про існування договору дарування спірної квартири відповідачу ОСОБА_3 . До того часу він вважав, що 22 травня 2002 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, і у його власності повинна бути 1/2 частка вищевказаної квартири, тому відповідач ОСОБА_2 не могла подарувати квартиру ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції встановлено, що 23 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено та нотаріально посвідчено договір дарування, за умовами якого останній прийняв у дар безоплатно квартиру АДРЕСА_1 .

Отже позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не був стороною оспорюваного договору дарування квартири від 23 червня 2016 року.

Згідно частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року в даній справі, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2018 року та постанова Луганського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року скасовані і справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В постанові зазначалося про те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування від 23 лютого 2016 року, не перевірили чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права при оспорюванні йього договору вимогам закону та критерію ефективності.

Оскільки позивач за первісним позовом вважає, що 22 травня 2002 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, і у його власності повинна бути 1/2 частка вищевказаної квартири АДРЕСА_1 , тому договір дарування зазначеної квартири від 23 лютого 2016 року є недійсним, то колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту права ОСОБА_1 є звернення до суду із віндикаційним позовом до останнього набувача цього майна ОСОБА_3 з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції, після надходження справи з Верховного Суду, позивачем не уточнювалися позовні вимоги.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування договору дарування квартири від 23 лютого2016 року, оскільки позивачем обрано не ефективний спосіб захисту права.

Щодо зустрічної позовної вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, то суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника цієї квартири ОСОБА_3 , а тому з моменту набуття останнім права власності на квартиру, яку він отримав в дар від своєї матері ОСОБА_2 , відповідач за зустрічним позовом втратив право користування цією квартирою, оскільки він мав право користування спірною квартирою за згодою і з дозволу попереднього власника, яким була ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю на підставі положень ст.ст. 316,317,391 ЦК України, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований відповідач та знаходяться його речі, він як власник житла не має можливості повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

23 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за яким у останнього виникло право власності на квартиру.

Судом встановлено, що на час укладання договору дарування квартири АДРЕСА_1 в ній був зареєстрований відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 755/12130/16-ц.

Таким чином права ОСОБА_3 як власника спірної квартири захищені положеннями статті 391 ЦК України.

Виходячи з вимог закону та фактичних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки позивач за зустрічним позовом є власником вказаної квартири, а відповідач не є членом сім`ї позивача за зустрічним позовом, а мав право користування спірною квартирою за згодою і з дозволу попереднього власника, яким була ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги за первісним позовом про визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу слід змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на сплив позовної давності як підставу відмови у задоволенні зазначеної позовної вимоги.В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду підлягає зміні лише шляхом виключення із його мотивувальної частини посилання суду на сплив позовної давності, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 квітня 2021 року в частині позовної вимоги про визнання договору дарування квартири від 22 травня 2002 року договором купівлі-продажу змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на сплив позовної давності як підставу відмови у задоволенні зазначеної позовної вимоги.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2021 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко