Справа № 462/5443/20 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/442/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ТзОВ «Львівгаз збут» - Стернюка В.А.,

Прохоцької М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року стягнуто з ТзОВ «Львівгаз збут» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 360 017,70 грн., що складаються з 358 017,70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 2000 грн. моральної шкоди, які ТзОВ «Львівгаз збут» виплатило ОСОБА_1 . В подальшому постановою Верховного Суду від 16 червня 2020 року постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року скасовано, відтак відпала правова підстава отримання грошових коштів ОСОБА_1 , а тому вона отримала і зберігає у себе кошти без достатньої правової підстави. Вважає, що прийняття судом апеляційної інстанції неправомірної постанови та отримання ОСОБА_1 грошових коштів, як безпідставно набутого майна, є підставою для солідарного стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 та держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України. З наведених підстав просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України грошові кошти в розмірі 360 017,70 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» відмовлено.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду, є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ТзОВ «Львівгаз збут» виплатило ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу добровільно, оскільки зазначені кошти були виплачені на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року. Зазначає, що зазнає збитків на суму 360 017,70 грн., оскільки зазначені кошти зберігається у ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, а особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно і тоді, коли підстава, на які воно було набуте, згодом відпала. Покликається на те, що у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року, якою скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, зазначено, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, а тому правова підстава для отримання ОСОБА_1 коштів відпала. Вважає, що йому завдано шкоду діями органу державної влади, що породжує в держави обов`язок її відшкодувати через органи державної влади в межах їхньої компетенції, зокрема, в даній справі таким органом, на думку апелянта, є Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «Львівгаз збут» - Стернюка В.А. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.05.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, квартальних премій та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22.05.2018 року у частині вирішення вимог позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, квартальних премій та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено у цій частині вимог нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, квартальних премій та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь ОСОБА_1 358017,7 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь ОСОБА_1 2000 грн. для відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судом також встановлено, що ТзОВ «Львівгаз збут» добровільно повністю виконало постанову Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та бухгалтерською довідкою.

В подальшому, постановою Верховного Суду від 16.06.2020 року постанову Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року скасовано, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22.05.2018 року залишено в силі.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ТзОВ «Львівгаз збут» виконало постанову Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року, виплатило ОСОБА_1 кошти, стягнуті постановою Львівського апеляційного суду, однак постанова Львівського апеляційного суду скасована Верховним Судом, а відтак виплата коштів є безпідставна, такі зберігаються у ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, а тому позивач, з посиланням на ст. 1212 ЦК України, просить стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти у розмірі 360017,70 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи;

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 753/15556/15-ц, про те, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки і недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до статті 444 ЦПК України питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши судове рішення (визнавши його нечинним), він закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду, відмовляє у задоволенні позову чи задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі (частина перша цієї статті).

Встановлено, що з питання повороту виконання постанови Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року, позивач до суду першої інстанції не звертався.

Стаття 239 КЗпП України регламентує обмеження повороту виконання рішень по трудових спорах, у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомленнях позивачем неправдивих відомостей або поданих ним підроблених документах.

До трудових спорів відносяться спори поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки регулюються трудовим законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, на підставі рішення суду, за відсутності рахункової помилки з його боку, недобросовісність з боку відповідача також судом не встановлена.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачки кошти у зв`язку з тим, що постановою Верховного Суду було скасована постанова Львівського апеляційного суду, на підставі якого відповідачці виплачені кошти та залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову в позові ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення коштів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ст. 1212 ЦК України регулює зобов`язання з безпідставного набуття майна, яке виникає за наявності таких умов: має місце набуття або зберігання майна; набуття або зберігання здійснено за рахунок іншої особи; відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна або підстава для набуття такого майна відпала.

Статті 1212, 1215 ЦК України регулюють відносини з приводу безпідставного набуття або зберігання майна як одного із виду позадоговірних зобов`язань.

Колегія суддів вважає, що виплата коштів на виконання рішення суду не є видом позадоговірних зобов`язань, а тому спірні правовідносини не регулюються ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, а відтак суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позову.

Таким чином, оскільки правовідносини, що склались між сторонами у справі випливають з трудового законодавства та судом не встановлено, що постанова Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року обґрунтована на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача, доказів про набуття ОСОБА_1 спірних коштів у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються, відтак відсутні підстави для стягнення виплачених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Питання повернення сторін у первісний стан, що передував виконанню судового рішення через скасування правової підстави такого виконання, має вирішуватись за спеціальною нормою в порядку повороту виконання рішення суду.

Поворот виконання є способом захисту прав боржника на випадок отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим судовим рішенням неналежного, оскільки правова підстава такого набуття відпала.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.