Справа № 310/6011/20
РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Дубровської Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Гоноболіної О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Степаненко Тетяна Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2020 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з усіма належними до нього господарськими будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і посвідчений 09 вересня 2014 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Степаненко Т.А., зареєстрований в реєстрі за №2135.

У позові ОСОБА_4 зазначила, що 01 листопада 1980 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб. За час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 1983 року, ними було придбано на спільні гроші 1/2 частка житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 10 квітня 2003 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. В серпні 2020 року позивачці стало відомо про те, що 09 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування вказаної 1/2 частки житлового будинку, в п.9 якого зазначено, що дарувальник ОСОБА_2 стверджує, що на момент придбання предмету договору у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах він не перебував, предмет договору є його особистою приватною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на предмет договору (чи його частку), як на спільне сумісне майно подружжя, відповідно до статей 62,64,97 Сімейного кодексу України відсутні. Подароване майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згоди на дарування якого позивачка не надавала. Таким чином, є підстави для визнання недійсним зазначеного договору дарування.

Відзивів на позов не надходило.

01 липня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_3 надійшла заява про застосування позовної давності, в якій зазначено, що ОСОБА_4 оскаржує в суді договір дарування від 09.09.2014р. При цьому, до суду позивачка звернулась у серпні 2020 року. Позивачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що дізналась про оскаржуваний договір дарування вона лише у 2020 році. Залишається незрозумілим, чому вона не могла дізнатись про даний договір у 2014, 2015, 2016, … роках, адже, як слідує із доданої до позову Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про оскаржуваний договір ОСОБА_4 дізналась через відповідний пошук у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Варто зазначити, що доступ до Державного реєстру речових прав було відкрито з 01 січня 2013 року. Таким чином, позивачка могла скористатися відповідним пошуком і дізнатись про оскаржуваний договір задовго до 2020 року, чого не зробила. Крім того, як слідує з копії паспорту ОСОБА_4 , доданої до позову, у серпні 2015 року вона знялась з реєстраційного обліку у спірному будинку і зареєструвала своє місце проживання у селі Старопетрівка. Під час зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 також могла дізнатись про те, що спірний будинок належить відповідачці. Відповідно, позивачка пропустила трирічний строк для звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування від 09.09.2014р.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила застосувати до позовних вимог позовну давність.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що взимку 2019 року, коли позивачка приходила до нього у лікарню, він повідомив їй про те, що у 2014 році уклав договір дарування 1/2 частки житлового будинку із відповідачкою ОСОБА_7 .

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

01 листопада 1980 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

12 квітня 1983 року, під час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу, було придбано 1/2 частка житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

10 квітня 2003 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

09 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування вказаної 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В п.9 даного договору дарування зазначено, що дарувальник ОСОБА_2 стверджує, що на момент придбання предмету договору у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебував, предмет договору є його особистою приватною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на предмет договору (чи його частку), як на спільне сумісне майно подружжя, відповідно до статей 62,64,97 Сімейного кодексу України відсутні.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності подружжя на майно. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, судом встановлено, що згоди співвласника 1/2 частки будинку - ОСОБА_4 на укладення оскаржуваного договору дарування не було, що є порушенням Закону та підставою для визнання цього договору недійсним.

Водночас, судом встановлено, що право власності на спірну 1/2 частку житлового будинку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у день укладення оскаржуваного договору дарування 09.09.2014р. Доступ будь-якої особи, а тим більше, власника нерухомого майна, до Державного реєстру речових прав було відкрито з 01 січня 2013 року.

Як слідує із доданої до позову Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.08.2020р., про оскаржуваний договір ОСОБА_4 дізналась саме через відповідний пошук у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що дізналась про оскаржуваний договір дарування вона лише у 2020 році. З рахуванням відкритого доступу до Державного реєстру речових прав вона могла дізнатись про оскаржуваний договір у будь-який час після його укладення.

Також, судом встановлено, що відповідно до паспорту ОСОБА_4 , копію якого додано до позову, у серпні 2015 року вона знялась з реєстраційного обліку у спірному будинку і зареєструвала своє місце проживання у селі Старопетрівка. Суд приходить до висновку, що саме під час зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 могла дізнатися про те, що спірний будинок належить відповідачці.

Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує. Таким чином, власник зобов`язаний, зокрема, своєчасно звертатись за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, позивачка могла довідатись про оскаржуваний договір дарування у будь-який час після його укладення 09.09.2014р. Відповідно, перебіг позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу почався з вересня 2014 року.

Таким чином, до суду позивачка мала можливість звернутися протягом трьох років, а саме не пізніше вересня 2017 року, однак звернулась у серпні 2020 року, отже, за межами строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Згідно з ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні на підставі ч.3 ст.267 ЦК України заявив про застосування позовної давності щодо заявлених вимог позивача.

Отже, оскільки судом встановлено, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом (строк позовної давності), поважних причин для його поновлення судом не встановлено, а відповідачем надано на адресу суду заяву, в якій він наполягає на застосуванні строку позовної давності, то існують підстави для відмови у задоволенні позову згідно вимог ст.267 ЦК України.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263, 265 ЦПК України,суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Степаненко Тетяна Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з усіма належними до нього господарськими будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та ОСОБА_7 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) і посвідчений 09 вересня 2014 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Степаненко Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 2135 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 12 липня 2021 року.

Суддя Н. М. Дубровська