Справа № 357/5531/21
У Х В А Л А

іменем України

28 липня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Орєхова О.І., за участю секретаря судового засідання Сокур О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябокінь Микола Володимирович, ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2021 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, заінтересовані особи: державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябокінь Микола Володимирович, ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця, обґрунтовуючи наступним.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 2-6800 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, але не менше 30% неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно.

У проваджені державного виконавця Рябокінь М.В. перебувають матеріали виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 ВП № 12520170.

У зв`язку із цим державним виконавцем винесена постанова про тимчасове обмеження у праві користування транспортними засобами відносно ОСОБА_1 . Вказана постанова ОСОБА_1 не надсилалась.

20.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця із заявою про зняття заборони, до якої додав оригінал довідки про офіційне працевлаштуванні водієм.

На даний час відповіді від державного виконавця Ковальчук С.Л. не отримав.

Відповідно до довідки № 38 від 20.04.2021 року, ОСОБА_1 працює водієм автотранспортних засобів з окладом згідно штатного розкладу по даний час.

Вказана робота є єдиним джерелом його існування.

Винесена державним виконавцем постанова фактично позбавляє ОСОБА_1 єдиного засобу заробітку.

Вважає, що постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами повинна бути скасована.

Просив суд скасувати постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами (а.с. 1-2).

Ухвалою судді від 02.06.2021 року скарга ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябокінь Микола Володимирович, ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця була залишена без руху (а.с. 14-17).

08 червня 2021 року за вх. № 26536 судом отримано заяву на виконання ухвали від 02.06.2021 року (а.с. 19).

Ухвалою судді від 09 червня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябокінь Микола Володимирович, ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця (а.с. 26-27).

Вказаною ухвалою було витребувано у державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) Рябоконь Миколи Володимировича матеріали виконавчого провадження № 12510170, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 .

Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав, останнього разу відкладено розгляд справи на 28.07.2021 року (а.с. 31, 36-37).

27 липня 2021 року за вх. № 35180 судом отримано від державної виконавчої служби матеріали виконавчого провадження № 12510170 на виконання ухвали суду.

Скаржник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, 28.07.2021 року за вх. № 35288 судом отримано заяву від представника скаржника ОСОБА_3 , в якій останній просив суд розгляд скарги проводити без участі скаржника та його представника.

Заінтересовані особи державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябокінь Микола Володимирович та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить розписка (а.с. 38) та лист, який отриманий судом 21.07.2021 року за вх. № 34084 від міського відділу ДВС БЦМРУЮ про отримання судової повістки.

Заяв та клопотань з боку заінтересованих осіб на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Отже, учасники судового розгляду були повідомлені належним чином та завчасно про розгляд справи.

Частина 2 статті 450 ЦПК України передбачає, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки, учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали виконавчого провадження, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Встановлено, що скаржником ОСОБА_1 звертаючись до суду із вказаною скаргою не пропущено строк для оскарження, так як оскаржувану постанову скаржник не отримував, 20.05.2021 року звертався до державного виконавця із заявою про зняття заборони, відповіді не отримав, тому 27.05.2021 року звернувся до суду зі скаргою.

З боку державного виконавця не надано суду належного доказу в зворотному.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.06.2004 року у справі № 2-6800 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, але не менше 30% неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно.

На виконання вказаного судового рішення, 18 червня 2004 року було видано виконавчий лист.

Державним виконавцем Петровською Інною Володимирівною було винесено 28.04.2009 року постанову про відкриття виконавчого провадження.

З наданих матеріалів виконавчого провадження вбачається, що на виконання запитів були отримані відповіді: з Державної фіскальної служби України про наявність рахунків у боржника, де інформація відсутня; з Міністерства внутрішніх справ України, де вказано, що у МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

07 червня 2019 року державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябоконем Миколою Володимировичем було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

З вказаної постанови вбачається, що тимчасове обмеження в праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_1 утворилася за період з 19.05.2004 року по 12.12.2018 року у розмірі 87544,00 гривень, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Оскільки винесена державним виконавцем постанова фактично позбавляє ОСОБА_1 єдиного засобу заробітку, вважає, що постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами повинна бути скасована, так як державний виконавець не мав права вживати обмеження у керуванні транспортними засобами, згідно з частиною 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за місцем роботи боржника обов`язковою умовою працевлаштування є наявність транспортного засобу та посвідчення водія.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність організації і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", скарги на, рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця або начальника відділу державної виконавчої служби, державних виконавців і посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласного, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, що стосуються виконання судових рішень, подаються до суду, який видав виконавчий документ.

У відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження до суду; рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб органів ДВС також передбачено частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Встановлено, що виконавче провадження № 12520170 знаходиться на виконанні у Білоцерківському міському відділі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 71 Закону № 1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом.

06 лютого 2018 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів", яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, у тому числі й до Закону України "Про виконавче провадження". Зокрема, посилено відповідальність платників аліментів у разі допущення заборгованості, введено відповідні заходи та порядок їх застосування з наданням відповідних повноважень державному виконавцю.

Згідно з пунктом 1 частини дев`ятої статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", у редакції чинної на час винесення державним виконавцем постанови від 07 червня 2019 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Отже, як зазначено вище, скаржник має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 87544,00 гривень, заборгованість утворилася за період з 19.05.2004 року по 12.12.2018 року.

Таким чином, суду приходить до висновку, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв в межах наданих йому законом повноважень.

Аналізуючи норми права, якими керувався державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови, вбачається, що достатньою підставою для застосування тимчасових обмежень є встановлення факту наявності заборгованості за певний період, передбачений законом та в певному розмірі.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 137/2081/18, провадження № 61-11040св19.

В зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець, який діяв виключно в межах своїх повноважень та вимог Закону України "Про виконавче провадження", зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Встановивши, що за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої перевищує сукупну суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець правомірно виніс постанови про обмеження боржника у встановленні тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії відносно особа_1 до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До того ж, суд звертає увагу, що значний час скаржник не виконує рішення суду та не сплачує аліменти на дитину, які присуджені судом.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини.

Європейський суд з прав людини вказує, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Отже, з боку скаржника не була надано до суду належних та допустимих доказів тому, що останній на день винесення спірної постанови не мав заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки у боржника, станом на день винесення спірної постанови, наявна заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців та проти якої останній не заперечував, державним виконавцем обґрунтовано винесено оскаржувану постанову.

Крім того, не знайшло свого підтвердження тому, що скаржник ОСОБА_1 звертався 20.05.2021 року до державного виконавця із заявою про зняття заборони до якої додав оригінал довідки про офіційне працевлаштування водієм, так як матеріали виконавчого провадження таких відомостей не містять.

Суд надає критичної оцінки долученій до матеріалів справи такої заяви, з якою скаржник звертався до Відділу державної виконавчої служби 20.05.2021 року (а.с. 7), оскільки остання не містить відповідного штампу про отримання державною виконавчою службою зазначеної заяви.

Окрім цього, з доданою скаржником довідки, яка була видана ОСОБА_1 14 липня 2021 року вбачається, що останній працює в Представництво «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАІ АНОНІМ ШИРКЕТІ» з 01.04.2021 року на посаді водія автотранспортних засобів. Дохід за період з 01.04.2021 року по 30.06.2021 року склав 61140,00 гривень.

Отже, на час винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови, останній не мав вищевказаних відомостей та будь-яких інших, тому посилання скаржника, що державний виконавець не мав права вживати обмеження у керуванні транспортними засобами згідно з частиною 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» не заслуговують на увагу.

Тому, суд приходить до висновку, що вимоги скаржника щодо скасування постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 18, 44, 49, 74, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 12, 13, 18, 81, 128, 247, 263, 450, 447-451 ЦПК України, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність організації і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 129-1 Конституції України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябокінь Микола Володимирович, ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (враховуючи положення п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України). У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено 28 липня 2021 року.

Ухвала надрукована в нарадчій кімнаті одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов