Ухвала

Іменем України

09 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 130/1417/19

провадження № 61-11993ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чоловського Олександра Миколайовича на постанову Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лука-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати його необізнаність про наявність заповіту на його ім`я поважною причиною пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька, та визначити йому додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_3 , протягом трьох місяців після набрання рішенням суду законної сили.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме - право на земельну частку (пай) на території Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, що перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Промінь» села Мовчани Жмеринського району, розміром 2,652/2,58 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості). За життя його батько склав заповіт, за яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповів йому та відповідачу ОСОБА_2 . Згідно з витягом зі спадкового реєстру від 16 квітня 2019 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, оскільки ніхто зі спадкоємців не звертався до нотаріальної контори з відповідною заявою. Він не був обізнаний про наявність заповіту, а дізнався про нього лише 05 липня 2019 року, коли отримав позовну заяву ОСОБА_2 про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, тому впродовж шести місяців з часу відкриття спадщини після смерті батька він не подав нотаріусу заяви про її прийняття.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Продовжено ОСОБА_1 строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , терміном на два місяці з моменту набрання законної сили цим рішенням суду. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лука-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області щодо продовження строку на прийняття спадщини відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив установлений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, зокрема у зв`язку з незнанням про існування заповіту ОСОБА_3 , складеного на його користь. Інший спадкоємець ОСОБА_2 , Луко-Мовчанська сільська рада та Жмеринська районна державна нотаріальна контора не повідомили про складення ОСОБА_3 заповіту на його користь.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Полігаса В. М. задоволено. Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що законом не передбачено обов`язку для інших спадкоємців повідомляти про наявність заповіту, а в нотаріусів такий обов`язок виникає лише після відкриття спадщини на підставі поданої спадкоємцем заяви про прийняття спадщини, однак спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася. ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини зі значним пропуском встановленого законом шестимісячного строку, що становить понад 17 років, однак не навів переконливих аргументів і не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неподання ним до нотаріальної контори заяви було пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього.

13 липня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чоловський О. М. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини у зв`язку з тим, що він не був обізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь. ОСОБА_1 вважав, що його батько заповів усе своє майно відповідачу ОСОБА_2 , яка не повідомила його про те, що отримала лише житловий будинок, подарований їй ОСОБА_3 за життя. Мовчанська сільська рада та державна нотаріальна контора також не повідомляли його про наявність заповіту. Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Наведене також узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 26 січня 2002 року секретарем Виконкому Луко-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Горенюк Л. В. за реєстровим номером 7 посвідчено заповіт ОСОБА_3 , яким він на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, заповів своєму сину ОСОБА_1 та онуці ОСОБА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Мовчани Жмеринського району Вінницької області.

З витягів про реєстрацію у спадковому реєстрі від 23 серпня 2008 року та від 16 квітня 2019 року вбачається, що до спадкового реєстру 23 березня 2006 року було внесено відомості стосовно заповіту ОСОБА_3 , посвідченого секретарем Луко-Мовчанської сільської ради Жмеринського району 16 січня 2002 року за реєстровим номером 7, однак відомості про реєстрацію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 відсутні.

28 листопада 2017 року Виконкомом Мовчанської сільської ради Жмеринського району видано довідку № 373 про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 діда ОСОБА_3 , який проживав та був зареєстрований в селі Мовчани Жмеринського району, вступивши у фактичне володіння та управління майном померлого.

03 квітня 2019 року Відділ у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області листом № Ш-103/0-0.22-120/136-19 повідомив ОСОБА_2 про те, що сертифікат на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 площею 2,652 в умовних кадастрових гектарах, зареєстрований у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 287 від 03 липня 1997 року Комунальним сільськогосподарським підприємством «Промінь» села Мовчани, виданий розпорядженням Жмеринської райдержадміністрації від 11 березня 1997 року № 59 на ім`я ОСОБА_3 . Право на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_3 може бути успадковане відповідно до чинного законодавства.

27 червня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом права на земельну частку (пай), що рахується за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , в якому третьою особою, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вказано ОСОБА_1

21 грудня 2019 року Лука-Мовчанська сільська рада Жмеринського району листом № 02-14-449 повідомила про те, що про наявність заповіту, залишеного за життя спадкодавцем ОСОБА_3 , сільською радою не повідомлялося спадкоємців за заповітом останнього, оскільки від спадкоємців не надходило повідомлення про відкриття спадщини та не було відоме місце роботи або проживання спадкоємця ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що за загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

Встановивши, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини зі значним пропуском встановленого законом шестимісячного строку, що становить понад 17 років, однак не навів переконливих аргументів і не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неподання ним до нотаріальної контори такої заяви було пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

При цьому апеляційний суд врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 травня 2021 року у справі № 128/881/19 (провадження № 61-2147св21) про те, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про смерть спадкодавця, наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, не заслуговують на увагу, оскільки висновки, апеляційного суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, не суперечать правовим висновками, наведеним у вказаній постанові Верховного Суду.

Дійсно, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, однак вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Тобто сама по собі необізнаність про наявність заповіту не може бути поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, але у будь-якому разі причини, за яких особа не була обізнана про наявність заповіту на її користь, підлягають встановленню з огляду на конкретні обставини справи та не можуть слугувати безумовною підставою для відмови у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 759/4122/16-ц (провадження № 61-18948св18), від 01 липня 2020 року у справі № 131/192/19 (провадження № 61-22639св19), від 19 травня 2021 року у справі № 175/2328/19 (провадження № 61-10632св20).

Апеляційний суд дослідив зібрані у справі докази, зокрема показання свідків, та врахував, що ОСОБА_1 тривалий час, понад 17 років, не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 . Врахувавши встановлені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність поважності причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Крім того, як встановлено судами, ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 , тобто спадкоємцем першої черги. Відтак, незалежно від наявності заповіту на його ім`я він у випадку наявності наміру прийняти спадщину мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Однак позивач не скористався своїм правом та не подав відповідну заяву. У випадку, якщо б позивач не був спадкоємцем першої черги, він дійсно не мав би підстав звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, аж доки б не дізнався про існування заповіту і така обставина могла бути підставою для подання заяви про надання додаткового строку.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 358/564/18 (провадження № 61-104св19), від 19 травня 2021 року у справі № 175/2328/19 (провадження № 61-10632св20).

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чоловського Олександра Миколайовича на постанову Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лука-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко