Справа № 487/1853/20
Провадження № 2/487/258/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Бобрової І.В., за участю секретаря судового засідання - Тітова А.О., в присутності позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду в місті Миколаєві цивільну справу №487/1853/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Коханенко Ольга Григорівна про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2020 р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , в якому представник позивача ОСОБА_2 просила договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 09.08.2019 р. між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області Коханенко О.Г. за реєстраційним номером №605, визнати недійсним (удаваним) та застосувати як правовий наслідок односторонню реституцію, повернувши зазначену вище квартиру у власність позивача, визнавши за ОСОБА_1 право власності на неї. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.08.2019 р. ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 у власність зазначене вище нерухоме майно, що належало їй на праві власності на підставі договору дарування. При цьому між сторонами існувала домовленість про передачу нерухомого майна у власність відповідачу за умови забезпечення відповідачем позивача доглядом, ліками та харчуванням, тобто фактично виникли відносини, що мають ознаки довічного утримання. На початку 2020 р. відповідач припинила доглядати позивача. Вважає укладений між сторонами договір удаваним, оскільки внутрішня воля позивача була спрямована не на безоплатне відчуження належної їй квартири, а на відчуження житла взамін довічного утримання та догляду.

Ухвалою суду від 03.04.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.04.2020 р. про забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

У поданому 20.08.2020 року представником відповідача відзиві на позовну заяву зазначено, що відповідач позов не визнає у повному обсязі. Зауважено, що при укладанні спірного договору дарування була дійсна спрямованість волі сторін на його укладання. Особисті підписи сторін договору та посвідчення правочину нотаріусом свідчать про те, що сторони однаково розуміли значення, умови та його правові наслідки. Спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за його доброю волею. Крім того, проживаючи у квартирі АДРЕСА_1 , відповідач повністю утримує квартиру та здійснює оплату комунальних послуг. Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений всупереч її волі шляхом обману, а також, що вона помилялася щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін.

Ухвалою суду від 09.09.2020 р. закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши показання сторін та свідків у судовому засіданні, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Суд встановив, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 09 серпня 2019 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №604, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №101 від 09.08.2019 року.

09.08.2019 року укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 605, відповідно до якого ОСОБА_1 (далі - дарувальник) подарувала, а ОСОБА_4 (далі - обдарована) прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п.п. 3.1, 3.2 Договору дарування квартири (далі - Договір), сторони домовилися, що під передачею квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованою від дарувальника ключів від квартири та технічного паспорту відчужуваної квартири свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованій ключі від квартири та технічний паспорт на квартиру. Сторони усвідомлюють, що цим підтверджено передачу квартири обдарованій.

В п. 4.1 Договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм нотаріусом роз`яснено. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Відповідно до п. 4.6 Договору, в присутності нотаріуса сторони заявили, що вони не позбавлені дієздатності, не страждають захворюваннями, які перешкоджають розуміти значення своїх дій щодо цього договору, а також про відсутність обставин, що змушують підписати договір на вкрай невигідних для себе умовах.

09.08.2019 року ОСОБА_4 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.03.2020 року.

Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Позивач зазначає, що з моменту укладення договору дарування квартири та до теперішнього часу вона проживає у спірній квартирі. На підтвердження зазначеного суду надано копію паспорту громадянина України із зазначенням зареєстрованого місця проживання позивача.

Представник Відповідача на підтвердження реєстрації місця проживання відповідача у кв. АДРЕСА_1 надала суду довідку про реєстрацію місця проживання особи від 19.03.03-20/Ц/7241/19 від 16.08.2019 року та Акт опитування мешканців будинку від 03.09.2020 року.

В підтвердження утримання квартири та сплати комунальних послуг, Відповідачем надані копії квитанцій про сплату комунальних послуг за період з 2019 року по 2020 рік. Всі договори з комунальними установами, електропостачальною організацією укладені з відповідачем, про що представником відповідача на підтвердження зазначеного надані копії розрахункових книжок на ім`я ОСОБА_4 за телефон та електроенергію; за газопостачання; за опалення та постачання гарячої води; за послуги з вивезення побутових відходів; за водопостачання; за квартплату.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності зі ст. ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

З поданих представником позивача виписок із медичної карти амбулаторного хворого №1939 від 24 липня 2020 року та від 10 серпня 2020 року не вбачається підстав для визнання укладеного 19 серпня 2019 року договору дарування недійсним.

Долучені докази не спростовують неможливість позивачки розуміти значення своїх дій та самостійно виконувати свої цивільні обов`язки під час укладання договору дарування.

Відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач згідно ст. 10 ЦПК зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. (Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.)

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Погіршення стосунків сторін після укладення правочину не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення (ст. 229 ЦК). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд.

Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 4.1 Договору вказує на те, що сторонам роз`яснено вимога законодавства щодо змісту й правових наслідків договору. Сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарування здійснено без примусу, погроз чи насильства, тощо.

Крім того, позивач у позовній заяві сама стверджує що подарувала спірну квартиру своїй донці (відповідачу) обґрунтовуючи це існуючою домовленістю між ними.

Договір укладений у присутності як позивача та й відповідача особисто, особи сторін та їх дієздатність нотаріусом встановлено, так само як й належність дарувальнику квартири.

Доказів порушення нотаріусом Коханенко О.Г. вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування, згідно частини 6 цієї ж статті, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся позивачем під впливом помилки, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог.

Більш того, покази опитаних в судовому засіданні свідків були висловленні проти відповідача через особисту неприязнь, однак жодним чином не спростували обставини укладання спірного договору дарування.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольга Григорівна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Арешт, накладений ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 03.04.2020 року про забезпечення позову на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 - скасувати.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольга Григорівна, юридична адреса: АДРЕСА_3 .

Полний текст судового рішення складено 10.08.2021 року.

Головуючий суддя І.В.Боброва