Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1641/21 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 84 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Лісової Т.С.

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Житомирі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз»

на ухвалу судді Житомирського районного суду Житомирської області від 22 червня 2021 року, постановлену під головуванням судді Дубовік О.М.

у цивільній справі №278/1641/21 за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором, - в с т а н о в и в:

У червні 2021 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» звернулось через систему «Електронний суд» до суду із заявою про видачу судового наказу. Просило видати судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 вартість наданих послуг в сумі 1063,70 грн. та судовий збір в сумі 227,00 грн.

Ухвалою судді Житомирського районного суду Житомирської області від 22 червня 2021 року у видачі судового наказу за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» (далі-АК «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз») просить вказану ухвалу суду скасувати та зобов`язати Житомирський районний суд Житомирської області розглянути заяву про видачу судового наказу в системі «Електронний суд» або в паперовому вигляді. На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції незаконна та необґрунтована, постановлена з порушенням норм процесуального права. Зокрема вказує, що висновки суду не відповідають змісту норм ЦПК України, зокрема, щодо посилання суду першої інстанції на п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України. Так, ст.163 ЦПК України передбачає зазначення електронної адреси та інші даних тільки тоді, коли вони відомі заявнику. Водночас зазначення таких відомостей не є обов`язковою умовою для видачі судового наказу. Як вбачається зі змісту п.1 ч.1ст.165 ЦПК України заявник має зазначити, якщо йому відомо, електронну адресу. Однак суд вказав, що заявник не зазначив електронну пошту боржника, що є абсолютно різним. Крім того, вказана норма (п.4 ч.2 ст.163 ЦПК України) судом жодним чином не відповідає дійсним обставинам справи. А відтак судом першої інстанції прийнято оскаржувану ухвалу всупереч дійсному змісту норми ЦПК України, що є порушенням та має наслідки скасування ухвали. Зазначає, що заява про видачу судового наказу разом з додатками до неї заявнику не поверталася, так як вони зберігаються в системі «Електронний суд».

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не зазначив електронну пошту боржника, що суперечить вимогам ЦПК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що судом було порушено норми процесуального права.

За змістом статті 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Статтею 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема, згідно з пунктом 1 частини першою цієї статті визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163цього Кодексу.

Суд першої інстанції помилково застосував вимоги п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, не звернувши уваги на зміст п.2 ч.2 ст.163 ЦПК України, яка встановлює вимогу про зазначення у заяві про видачу судового наказу офіційної електронної адреси лише у разі наявності такої інформації у заявника.

А тому, зі змісту заяви вбачається, що вона за своїми формою і змістом відповідає ст.163 ЦПК України.

Суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі -Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), series A, № 93).

За висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Таким чином, оскільки заява про видачу судового наказу була подана в належний спосіб, а не зазначення в ній офіційної електронної адреси не є підставою для відмови заявнику у видачі судового наказу про стягнення заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у видачі судового наказу.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст.367,368,376,379,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» задовольнити.

Ухвалу судді Житомирського районного суду Житомирської області від 22 червня 2021 року скасувати.

Справу за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором направити до Житомирського районного суду Житомирської області для продовження її розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Головуючий: Судді: