Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2021 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Овчиннікова О.С.,

за участю секретаря судового засідання Метьолкіної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа Волноваський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків),

встановив:

Заявник звернулася до суду із вказаною заявою, обгрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України, у м.Макіївці Донецької області, помер її батько, ОСОБА_2 . Лікарське свідоцтво про смерть було видане медичним закладом, що розташований на тимчасово окупованій території України, не відповідає вимогам законодавства України, тому зареєструвати на його підставі смерть особи в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримати свідоцтво про смерть українського зразку не можливо, у зв`язку з чим просила встановити в судовому порядку факт смерті ОСОБА_2 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Макіївці Донецької області через атеросклеротичний коронарокардіосклероз.

Підтвердити родинний зв`язок між нею та померлим ОСОБА_2 не можливо через наявність помилок у написанні її прізвища у різних правовстановлюючих документах, тому просила встановити факт родинних відносин між ними, оскільки після укладення шлюбу вона змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 , але у витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища зазначено присвоєне їй після реєстрації шлюбу прізвище - ОСОБА_4 замість ОСОБА_4 , що перешкоджає їй звернутися до суду з заявою про встановлення факту його смерті, оскільки таке право передбачено лише для родичів померлих осіб.

Заявник у судове засідання не з`явилася, у заяві зазначила про розгляд справи без її участі.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як зазначає заявник, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Макіївці Донецької області через атеросклеротичний коронарокардіосклероз, лікарське свідоцтво про його смерть було видане «Республіканським бюро судово- медичної експертизи», яке вона надала у якості доказу вимог про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України за № 52/5 від 18.10.2000 року, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 N 545, зареєстованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N 1150/13024.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою або на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті (будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом), є недійсним і не створює правових наслідків, тобто, надані заявником документи не є допустимими доказами в розумінні ст.78 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями в Донецькій та Луганській областях», Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Відповідно до вимог ст.17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Тобто, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров`я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.

Таким чином, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Макіївці Донецької області помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане медичним закладом на тимчасово окупованій території України лікарське свідоцтво про смерть є недійсним та, у відповідності зі ст..9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не створює правових наслідків, тобто, для проведення державної реєстрації смерті існують об`єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті особи, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту.

З приводу вимог щодо встановлення факту родинного зв`язку з померлим ОСОБА_2 суд зазначає таке.

Відповідно паспорту, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на другій сторінці паспорту її прізвище записане російською мовою " ОСОБА_4 ". ( а.с.3-5)

Зі свідоцтва про народження від 22.12.1970 року, виданого Куйбишевським райЗагс м.Донецька, оформленого російською мовою, встановлено, що « ОСОБА_5 » народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьком записано мовою оригіналу « ОСОБА_6 ». (а.с.13)

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 15.02.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції м.Донецька, 02.02.1999 року розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , про що зроблено запис за № 32, після розірвання шлюбу заявниці залишено прізвище ОСОБА_4 .. (а.с.9)

З витягу за № 9 від 20.07.2021 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища встановлено, що 01.06.1991 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , після реєстрації якого дружині присвоєно прізвище ОСОБА_4 , шлюб розірвано 02.02.1999 року, про що складено актовий запис відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м.Донецьку. ( а.с.26)

Дослідивши зібрані по справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що розбіжності у написанні прізвища заявника у паспорті та у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану виникли через їх різний переклад різними особами під час їх оформлення, тому суд прийшов до висновку, що заявник є донькою померлого ОСОБА_2 , тому вимоги про встановлення факту родинних відносин також слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 263-265, 273, 293, 315, 317, 319 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа Волноваський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Донецьк, Україна, що настала ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Макіївка Донецької області внаслідок атеросклеротичного коронарокардіосклерозу.

Встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , як доньки та батька.

Рішення про встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя О.С.Овчиннікова