Дата документу 04.08.2021 Справа № 937/8152/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 937/8152/19Головуючий у 1-й інстанції Горбачова Ю.В. Повний текст рішення складено 04.02.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/1458/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору секретар Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, правонаступником якої є Костянтинівська сільська рада Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-5), який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 100-104), та в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений від 15.07.2019 року секретарем Вознесенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Л.А., за реєстраційним номером 42, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_1 . Ще за життя померлий склав заповіт від 11.08.2017 року на її користь, яким заповідав їй належну йому нерухомість. Після його смерті, вона будучи обізнаною щодо складання на його користь заповіту, звернулася до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак від нотаріуса вона дізналася, що існує заповіт, складений пізніше, ніж заповіт від 11.08.2017 року. Як їй стало відомо, за складеним 15.07.2019 року заповітом, що засвідчений секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, правонаступником якої є Костянтинівська сільська рада Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_3 , реєстраційний № 42, померлий заповідав належну йому квартиру відповідачу. Те, що заповіт на користь відповідача було складено померлим ОСОБА_4 у неї викликає сумнів, оскільки жодної причини заповідати сторонній людині майно у померлого не було. Відповідач працює соціальним працівником Територіального центру соціального обслуговування ММР. Деякий час до часу смерті ОСОБА_4 вона надавала згідно із договором соціальну допомогу, оскільки через зайнятість на роботі вона не мала можливості цілодобово здійснювати догляд за ним. Крім того, померлий за станом здоров`я не мав можливості відлучитися з місця проживання для складання заповіту та не міг скласти заповіт на користь сторонньої, фактично незнайомої людини, оскільки довіряв виключно їй та у неї зберігалися всі його особисті документи, в тому числі і правовстановлюючі документи на заповідане майно. Передача важливих правовстановлюючих документів їй на зберігання, на її думку, свідчить про безумовну довіру саме їй, а не іншим особам. Така довіра померлого ОСОБА_4 була обумовлена тим, що між ними тривалий час були дружні стосунки, саме вона опікувалась ним, допомагала задовольняти потреби життєдіяльності, готувала йому їжу, прала, прибирала квартиру, за необхідності викликала йому швидку допомогу або дільничного лікаря, вузьких медичних спеціалістів, здійснювала догляд під час його перебування на стаціонарному лікуванні та купувала ліки. Також саме вона, а не відповідач, або родичі, займалися похованням ОСОБА_4 , вона оплатила вісі витрати, пов`язані з його похованням. Також, 29.09.2017 року на прохання померлого була складена і засвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. довіреність, якою ОСОБА_4 уповноважив її представляти його інтереси в усіх підприємствах, установах, органах і організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності. На виконання цієї довіреності вона підписувала документи в комунальних установах та у Мелітопольському відділенні УПФ. Складання такої довіреності обумовлено було не тільки безумовною довірою їй померлим, а і неможливістю самостійно пересуватися. За таких обставин, викликає великий сумнів як фізична можливість, так і наявність наміру у ОСОБА_4 , будучи хворою людиною похилого віку, практично перед самою смертю, їхати до Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області для складання заповіту на соціального працівника. Крім того, вважає, що відповідно до вимог ст. ст. 1247,1251 ЦК України, особа що мешкала та була зареєстрована у м. Мелітополі, для того, щоб посвідчити заповіт, повинна була звернутися до нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу, а не з якихось сумнівних підстав, будучи у похилому віці та важко хворою, нібито виїздити до Вознесенської сільської ради. А відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Оскільки вирішити питання щодо визнання заповіту недійсним в позасудовому порядку не вбачається можливим, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Горбачову Ю.В. (т.с. 1 а.с. 45).

Ухвалою судді суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 54) відкрито загальне позовне провадження у цій справі з викликом сторін.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року (т.с. 1 а.с. 206-210) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 218-221) просила рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 225).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 19 березня 2021 року (тс. 1 а.с. 229), дану справу призначено до апеляційного розгляду з урахуванням навантаженості колегії суддів Запорізького апеляційного суду і відпустки судді - доповідача (т.с. 1 а.с. 230).

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (тс. 1 а.с. 238-239).

Третя особа не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 04 серпня 2021 року належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (тс. 1 а.с. 235-237) третя особа чи її представник не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Навпаки, від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (тс. 1 а.с. 242).

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд ухвалив заяву третьої особи задовольнити, розглядати справу у даному судовому засіданні за відсутністю третьої особи за присутністю позивача ОСОБА_1 , представника останньої - адвоката Сполохова Є.О. (тс. 1 а.с. 58-59, 82), відповідача ОСОБА_2 та представника останньої - адвоката Анашкіної С.В. (т.с. 1 а.с. 249-250).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явилися, у тому числі відповідача та її представника, які у тому числі наполягали на врахуванні апеляційним судом у цій справі правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.05.2021 року у справі № 522/9893/17, за змістом якого недійсність заповіту з мотивів розширюваного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадано в ч. 1 ст. 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципи свободи заповіту, та на запитання апеляційного суду зазначали, що спадкодавець звернувся до Вознесенівської сільської ради за посвідченням заповіту, як найближчої ради біля м. Мелітополь, яка відкрилась по ссильці в Інтернет, оскільки посвідчення заповіту в раді коштувало завідувачу 0,85 грн., а послуги нотаріуса за посвідчення заповіту коштували б 1000,00 грн., це була саме ініціатива заповідувача Мезенцева посвідчувати заповіт з цих підстав саме у будь-якій раді, хоча він мешкав у м. Мелітополь, оскільки, ні у нього, ні у відповідача не було бажання витрачати кошти на нотаріуса, яких й так не вистачало на життя, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача ОСОБА_1 у цій справі, керувався ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача, відсутності правових підстав для визнання заповіту від 15.07.2019 року недійсним у цій справі.

Оскільки, судом першої інстанції було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29.07.2019 року, виданого Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 1690 (тс. 1 а.с. 8).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується правовстановлюючими документами на житло (тс. 1 а.с. 13-19).

Згідно із заповітом від 11 серпня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 3034, ОСОБА_4 заповідав ОСОБА_1 належну йому квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с. 11).

Крім того, згідно із заповітом від 15.07.2019 року посвідченого секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, правонаступником якої є Костянтинівська сільська рада Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_3 та зареєстрованим в реєстрі за № 42 ОСОБА_4 заповідав все його майно, де б воно не знаходилось, з чого б не складалось, і на яке законом матиме право ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.с. 1 а.с. 97).

З 14.03.2016 року по 19.11.2019 року відповідачка працювала на посаді соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру обслуговування Мелітопольської міської ради Запорізької області, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 (т.с. 1 а.с. 72).

З початку вересня 2016 року ОСОБА_2 була призначена для соціального обслуговування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Надання соціально-побутових послуг ОСОБА_4 відповідачкою здійснювалось з вересня 2016 року до дня його смерті, що підтверджується індивідуальним планом надання соціальної послуги догляду вдома.

В ході судового розгляду судом першої інстанції вищевказані обставини сторонами не оспорювались та не спростовувались.

З метою з`ясування дійсних обставин справи, за клопотанням позивача та відповідача, допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вказали на таке.

Допитана в судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_7 заявлена позивачкою, суду першої інстанції пояснила, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 є її сусідкою, яка мешкає у квартирі АДРЕСА_4 проживав ОСОБА_4 , його квартира знаходиться поруч з квартирою ОСОБА_1 . З весни 2018 року ОСОБА_4 став скаржитися на здоров`я, слабкість. Позивачка почала за ним доглядати та допомагати йому по господарству. Про ці обставини вона знає за слів ОСОБА_11 , особисто вона цього не бачила. ОСОБА_4 нікуди не ходив, міг постояти лише на площадці та вийти у двір. Відповідачку бачила лише декілька разів у 2019 році, яка підіймалася до гори, куди вона йшла їй невідомо. Те, що ОСОБА_4 перебуває на обліку у соціальній службі та те, що відповідачка надавала йому послуги з соціального обслуговування- їй не відомо.

Допитана в судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_6 заявлена позивачкою, суду першої інстанції пояснила, що вона працювала з ОСОБА_1 в ЗОШ № 14 в м. Мелітополі та багато років перебуває з нею у дружніх стосунках. Бачила, як позивачка ходила до ОСОБА_4 , допомагала йому по домогосподарству, готувала їжу, прибирала у квартирі, прала одяг. Це було у 2017 році. Зі слів ОСОБА_1 їй стало відомо, що ОСОБА_4 оформив на неї заповіт. Їй також було відомо, що ОСОБА_4 відвідує соціальний робітник, але відповідачку в нього вона не бачила.

Допитана в судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 заявлена позивачкою, суду першої інстанції пояснила, що вона є старшою по будинку в якому мешкав ОСОБА_4 . Знає позивачку ОСОБА_1 , як мешканку будинку. Відповідачку ОСОБА_2 бачила один раз, коли вона приходила за довідкою весною 2019 року. Перед тим, як відповідачка прийшла за довідкою ОСОБА_4 зателефонував їй і попросив видати таку довідку дівчині ОСОБА_2 , яка є працівником соціальної служби. Також у травні 2019 року вона приходила з ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , щоб привітати його зі святом Перемоги, оскільки дуже цінує це свято та учасників цих подій, до яких відносився і ОСОБА_4 . За час спілкування свідок відмітила що він має слабке здоров`я, що відповідало його віку, однак був ерудований, зазначила що він мав гарний вигляд, багато палив. Також відзначила, що в квартирі був порядок, було видно жіночу руку.

Допитаний в судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 заявлений позивачкою, суду першої інстанції пояснив, що приблизно в червні - липні 2019 року він перебував на лікуванні в кардіологічному відділенні м. Мелітополя. В одній палаті з ним на протязі 3-4 днів лежав чоловік похилого віку, прізвище якого він не знає, допускає за фотографією що це був ОСОБА_4 , оскільки чоловік лежав до нього боком. До чоловіка щодня приходила ОСОБА_1 , провідувала та годувала.

Допитана в судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_8 заявлена відповідачкою, суду першої інстанції пояснила, що вона працює соціальним робітником територіального центру соціального обслуговування Мелітопольської міської ради Запорізької області. Працює у вказаному центрі з 2002 року. ОСОБА_1 особисто не знає, а з 2016 року по 2019 рік працювала разом з відповідачкою ОСОБА_2 в соціальній службі. Їй відомо, що ОСОБА_2 здійснювала догляд за одинокою людиною похилого віку - ОСОБА_4 , оскільки у періоди, коли ОСОБА_2 була у відпустці або на лікарняному, то на неї було покладено обов`язок надавати соціальні послуги останньому, підміняючи ОСОБА_2 . Він завжди добре відзивався про ОСОБА_2 , зокрема зауважував, що вона купує ліки у більш дешевій аптеці, та приготована нею їжа на смак краща ніж та яку готувала свідок. Також пояснила, що ОСОБА_4 перебував на обліку в соціальній службі з 2016 року по 2019 рік. Соціальний працівник виходить до підопічного три рази на тиждень. Рази три на рік вона підміняла ОСОБА_2 , коли вона була у відпустці чи хворіла. Під час підміни вона не бачила слідів того, що будь-хто, окрім неї, прибирається в квартирі, готує їжу або купує ліки ОСОБА_4 . Про сусідку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ніколи нічого не говорив, вона також не знайома з нею, і ніколи її не бачила. Про оформлення ОСОБА_4 заповітів чи про намір укласти заповіт вона нічого не знає, ОСОБА_4 подібних розмов з нею не вів.

Допитана в судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_15 заявлена відповідачкою, суду першої інстанції пояснила, що вона з 2009 року була добре знайома з дружиною ОСОБА_4 . З 2011 року вона приходила до них до дому та ставила крапельниці за призначенням спочатку дружини ОСОБА_4 , а згодом і йому самому. ОСОБА_2 вона бачила декілька разів, коли вона була у нього, ставила крапельниці то ОСОБА_2 була на кухні. Він завжди відзивався про неї добре. Розповідав, що ОСОБА_2 дуже йому допомагає по домогосподарству та казав, що він без неї як без рук. ОСОБА_1 у нього ніколи не бачила, але чула, що інколи приходить сусідка ОСОБА_1 , про яку він відкликався негативно, в тому контексті що вона нав`язується до нього. Про те, кому дістанеться його квартира після смерті він не говорив і такі розмови вона з ним не вела.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, з тексту заповіту він до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 та власноручно ним підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Згідно з положеннями ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251 - 1252 цього Кодексу.

Ст. 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Крім того, згідно з положеннями статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підстави недійсності заповіту.

Так, згідно ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

У відповідності до положень ч. 1 та 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як зазначила відповідачка у суді першої інстанції, за період надання соціальних послуг з вересня 2016 року і по день смерті отримувача цих послуг, між нею та ОСОБА_4 склались довірливі стосунки, адже дружина ОСОБА_4 померла у 2016 році, власних дітей він не мав, був одинокою людиною, через що власне потребував сторонньої допомоги в організації побутового життя.

Даний факт підтвердили в судовому засіданні в суді першої інстанції заявлені стороною відповідача свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_15 .

Також, суд першої інстанції брав до уваги інтерв`ю ОСОБА_4 Інтернет виданню «Ріа Мелітополь» з нагоди святкування Дня Перемоги 9 травня 2018 року, що розміщене в мережі Інтернет адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 », роздруківка з якого наявна в матеріалах справи, в якому зокрема зазначено наступне: «Также огромную благодарность выражаю руководству терцентра социального обслуживания населения и их сотруднице ОСОБА_2, которая приходит ко мне, приносит продукты и убирает в квартире» (тс. 1 а.с.74-77).

Дієздатність ОСОБА_4 в ході судового розгляду у суді першої інстанції позивачем не оспорювалась, більш того сторони, а також свідки як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача підтвердили повну адекватність ОСОБА_4 у спілкуванні з ними та відсутність в нього очевидних психічних чи неврологічних проблем, які б унеможливлювали усвідомлення ним своїх дій.

Суд першої інстанції зважав також на те, що підстави, на які посилається позивачка для визнання заповіту недійсним є лише її припущеннями. Так, судом першої інстанції зазначено, що відсутність заповідача при складанні заповіту чи перебування його у стані, що перешкоджав йому усвідомлювати свої дії не підтвердженні жодним допустимим доказом.

Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції вважав недоведеними ті обставини, що ОСОБА_4 на момент укладення заповіту не усвідомлював свої дії або перебував у іншому хворобливому стані, який би перешкоджав йому прибути на місце складання заповіту та засвідчити його.

До того ж, у суді першої інстанції секретар Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Л.А., яка посвідчувала спірний заповіт, при його укладанні перевірила дієздатність та підтвердила, що ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Належних, допустимих доказів протилежного стороною відповідача суду першої інстанції надано не було.

Окрім вищенаведеного, позивачем не надано жодного належного доказу, що ОСОБА_4 під впливом чи натиском склав спірний заповіт.

Щодо фізичної неможливості ОСОБА_4 дістатись до приміщення Вознесенської сільської ради Мелітопольського району, то суд першої інстанції зважав на таке.

Позивачем не надано жодних доказів існування у померлого будь-якої фізичної недуги чи діагнозу, який би унеможливлював його пересування.

В той же час є очевидним що ОСОБА_4 , будучі людиною похилого віку, мав вікові проблеми зі здоров`ям, однак зі слів як позивача, так і відповідача, всіх допитаних в ході судового розгляду свідків, він самостійно пересувався по квартирі, відкривав двері, виходив з квартири в межах під`їзду та прибудинкової ділянки.

Тому суд першої інстанції критично віднісся до доводів позивачки стосовно того, що ОСОБА_4 не міг самостійно пересуватись, оскільки дана обставина спростовується показами свідків, в тому числі допитаних судом першої інстанції за її клопотанням свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , які пояснили, що ОСОБА_4 самостійно пресувався по своїй квартирі, самостійно відкривав двері квартири коли до нього хтось приходив, а також інколи спускався у двір будинку та за допомогою сторонніх осіб він мав можливість покидати квартиру, зокрема для відвідувань лікарів та здачі аналізів.

Окрім того, в матеріалах справи наявні довідка Клініки сімейної медицини «Квалітет» від 10.01.2020 року, про перебування ОСОБА_4 на амбулаторному лікуванні у лікаря уролога з жовтня 2018 року (тс. 1 а.с. 90).

Також, у відповідності до відповіді на запит КНП «ТМО «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММР ЗО від 14.01.2020 року за № 65, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звертався до лікаря - уролога ВП «Лікувально - діагностичного центру» 12.06.2019 року та 14.06.2019 року, на підтвердження чого надана копія журналу амбулаторного прийому (т.с. 1 а.с. 84).

Суд першої інстанції прийняв до уваги довідки лікарняних закладів м. Мелітополя «Квалітет», КНП «ТМО «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММРЗО, що підтверджують відвідання померлим лікарів саме в амбулаторному порядку, що у сукупності з показаннями свідків доводить ті обставини, що фізичні можливості ОСОБА_4 не були такими, що повністю позбавляли його змоги пересуватись.

Оцінюючи доводи позивача про зберігання у неї правовстановлюючих документів на квартиру ОСОБА_4 , судом першої інстанції враховано, що під час судового розгляду позивач зазначала, що мала і до теперішнього часу має ключі від квартири померлого.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що позивач мала вільний доступ до квартири, тому неможливо дійти однозначного висновку що документи на квартиру були добровільно передані померлим ОСОБА_1 чи вона отримала доступ до них вже після смерті ОСОБА_4 . До того ж дана обставина не може ніяким чином впливати на вирішення даного спору.

Чеки на лікування надані позивачкою суд першої інстанції вважав неналежними доказами, оскільки згідно усталеної судової практики для підтвердження витрат на придбання лікарських засобів невід`ємною складовою такого об`єкту доказування є призначення лікаря саме на ці препарати, саме ОСОБА_4 , та саме в тій кількості, як вказано в чеках.

Окрім того, в ході судового засідання судом першої інстанції було встановлено, та не заперечувалось самою позивачкою що дійсно, вона здійснювала поховання ОСОБА_4 за власний рахунок, однак згодом отримала дві його пенсії в розмірі 21426,80 грн., що за свідченням самої позивачки, навіть, перевищило понесені нею витрати на поховання.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» та п.2 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів у сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради покладено вчинення цих дій.

Судом першої інстанції було встановлено, що оспорюваний заповіт був посвідчений секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області за особистим зверненням ОСОБА_4 .

Даних про те, що ця обставина вплинула на волевиявлення спадкодавця, в суді першої інстанції доказів не надано. Як і не надано доказів, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Секретар сільської ради с. Вознесенка діяла на підставі посадової інструкції, в межах посадових повноважень, та у спосіб, визначений законодавцем.

Судом першої інстанції також було встановлено, що позивачем та його представником не було надано суду належних та допустимих доказів, які б доводили, що на момент складання заповіту 15 липня 2019 року спадкодавець ОСОБА_4 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, як і доказів того що він за фізичним станом здоров`я не міг дістатись до приміщення Вознесенської сільської ради, чи підпис в заповіті виконаний не ним особисто.

Також судом першої інстанції не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства.

Аналізуючи надані сторонами докази, кожний окремо та всі у сукупності, враховуючи матеріальне підґрунтя позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність встановлених законом підстав для його задоволення, адже в ході судового розгляду позивачем не було надано суду достовірних, належних та переконливих доказів того, що спірний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення і що волевиявлення заповідача не відповідало його волі.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції не вбачав підстав для визнання заповіту від 15.07.2019 року недійсним, а тому дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи її позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача ОСОБА_1 , яку вона та її представник вважають єдино правильною та єдино можливою.

Так, одним із доводів апеляційної скарги позивача у цій справі було те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 136/576/16-ц (т.с. 1 а.с. 219), а саме: «…представницький орган місцевого самоврядування наділяється правом представляти інтереси територіальної громади відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Згідно із статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Таким чином, орган місцевого самоврядування уповноважений посвідчувати заповіти (крім секретних) осіб, які належать до територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування…».

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що заповіувач ОСОБА_4 на день посвідчення заповіту 27.07.2019 року на користь відповідача був зареєстрований (довідка т.с. 1 а.с. 105) та проживав (ст. 82 ч. 1 ЦПК України) за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, третьою особою органу місцевого самоврядування було посвідчено заповіт особи, яка виявила волю на його посвідчення, але яка не була жителем територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування.

Проте, останнє не може бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги позивача у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, при цьому, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №755/10947/17 зазначала,що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що останнім правовим висновком Великої Палати Верховного Суду станом на час апеляційного перегляду цієї справи апеляційним судом є правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 25.05.2021 року у справі № 522/9893/17, в якому Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України (справа № 6-2цс13) про те, що посвідчення нотаріусом заповіту поза межами свого нотаріального округу призводить до його нікчемності; та зазначала, що:

= вимогами чинного закону не встановлена нікчемність заповіту виключно з тих підстав, що його посвідчено нотаріусом поза межами свого нотаріального округу;

= недійсність заповіту з мотивів розширюваного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадано в ч. 1 ст. 1257 ЦК України (заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним), матиме наслідком порушення принципи свободи заповіту.

Оскільки, Цивільний кодекс не містить такої підстави нікчемності заповіту як його посвідчення нотаріусом не в межах свого нотаріального округу. Порушення законодавства, яке регулює діяльність нотаріусів, не впливає на: форму правочину; волевиявлення заповідача; вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в Цивільному кодексі.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення нотаріусом законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з нотаріальним процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Антологічними є відносини у цій справі, різниця лише у тому, що посвідчення заповіту здійснено належною посадовою особою відповідної ради (секретарем ради) в межах повноважень останньої, але теж поза межами територіального округу ради, що само по собі також не призвело до нікчемності вищезазначеного заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що посадова особа ради мала повноваження щодо посвідчення заповітів; цей заповіт був складений саме ОСОБА_4 , як особою, яка мала на це право, у тому числі за станом свого здоров`я, оскільки могла керувати своїми діями та розуміти їх значення, та на складання цього заповіту було особисте волевиявлення цієї особи - заповідувача ОСОБА_4 (він особисто звернувся до посадової особи ради за посвідченням заповіту та особисто підписав цей заповіт у присутності посадової особи ради т.с. 1 а.с. 97), що підтвердила у суді першої інстанції безпосередньо ця посадова особа ради, яка залучена до участі у цій справі як третя особа.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача суду у цій справі не надані.

Хоча, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 09.08.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.