Справа № 462/3169/18 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/120/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2020 року у складі судді Ліуша А.А. у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

встановив:

У травні 2018 року позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову покликалася на те, що 09 вересня 2014 року між сторонами укладено угоду, згідно якої вона надала ОСОБА_4 товар вартістю 47000,00 Євро для реалізації, а ОСОБА_4 зобов`язалася до 09 вересня 2016 року повернути борг. Однак, до 09 вересня 2016 року відповідачка повернула їй лише 1543,79 Євро.

Просила стягнути з відповідачки 45456,21 Євро боргу, 6819,09 Євро 3% річних, 50000,00 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 45456 Євро 21 Євроцент, що становить 1380959 гривень 66 копійок боргу.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 6819 Євро 09 Євроцентів, що становить 207163 гривні 95 копійки 3% річних.

У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави 10510 гривень 00 копійок судового збору за подання позовної заяви та 630 гривень 60 копійок судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Рішення оскаржила відповідачка ОСОБА_4 , вважає рішення ухваленим з порушенням норм процесуального законодавства щодо предметної підсудності.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачка і відповідачка здійснювали підприємницьку діяльність в межах ТВК «Південний» що у м. Львові.

Згідно із відомостями з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент укладення спірного договору, як ОСОБА_5 (з 29 грудня 1995 року по 28 грудня 2016 року), так і ОСОБА_4 (з 04 серпня 1994 року по 06 липня 2020 року) були зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

На переконання апелянта, оскільки спір виник при укладенні і виконанні правочину у господарській діяльності, тому підсудний господарському суду, що розглядає справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а саме господарському суду Львівської області.

Крім цього, звертає увагу, що за результатами судово-почеркознавчої експертизи № 6691 від 14 січня 2020 року, експерт прийшов висновку, що рукописний текст договору від 09 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (крім рукописного запису « ОСОБА_6 » у нижньому правому куті цього договору) виконані ОСОБА_5 .

При цьому, висновком експерта за результатами судово-технічної експертизи № 6760 від 31 січня 2020 року встановлено, що на договорі виявлені різні колір та характер люмінесценції окремих ділянок текстів по відношенню до основної текстової частини документа, що свідчить про виконання їх різними пишучими приладами, що дає підстави для висновку, що позивачем у текст договору внесено дописи, зокрема щодо суми та зборов`язання відповідача повернути кошти.

З врахуванням наведеного, вважає безпідставним та необґрунтованим твердження суду першої інстанції, що клопотання про виключення договору від 09 вересня 2014 року з числа доказів є безпідставним.

Вважає договір від 09 вересня 2014 року неналежним, недостовірним та недопустимим доказом, оскільки на підставі такого (без врахування дописів) не можливо встановити ні суму, ані зобов`язання відповідача повернути її, ні строки виконання таких зобов`язань.

Крім цього, наявні виправлення (дописи) не узгоджені сторонами, оскільки не посвідчені їхніми підписами.

Також, не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині надання віри показанням свідків, відтак вважає такий висновок необґрунтованим, оскільки показання свідків не підтверджують ні суму, ні зобов`язання відповідача повернути її, ані строки виконання таких зобов`язань.

При цьому, з врахуванням вимог ст.ст. 207,20 ЦК України та ч. 2 ст. 78 ЦПК України, вважає, що досліджувані обставини не можуть підтверджуватися показаннями свідків.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2020 року та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, або ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до договору від 09 вересня 2014 року ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 домовились, що ОСОБА_5 надала під реалізацію, а ОСОБА_4 взяла під реалізацію товар згідно накладних на суму 47000,00 Євро строком до 09 вересня 2016 року, при цьому врахував сплату боргу відповідачем ОСОБА_4 у розмірі 1543,79 Євро, відтак суд вважав, що з відповідача слід стягнути 45456,21 Євро боргу, 6819,09 Євро 3% річних.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

В свою чергу, предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин , наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом , відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Звертаючись до суду позивачка ОСОБА_5 в обґрунтування позову покликалася на те, що 09 вересня 2014 року уклала із ФОП ОСОБА_4 угоду, згідно якої вона надала ОСОБА_4 товар вартістю 47000,00 Євро для реалізації, а ОСОБА_4 зобов`язалася до 09 вересня 2016 року повернути борг. Однак, до 09 вересня 2016 року відповідачка повернула їй лише 1543,79 Євро.

Заперечуючи позовні вимоги, а також оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила врахувати, що згідно із відомостями з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент укладення спірного договору, як ОСОБА_5 (з 29 грудня 1995 року по 28 грудня 2016 року), так і ОСОБА_4 (з 04 серпня 1994 року по 06 липня 2020 року) були зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

На переконання апелянта, оскільки спір виник при укладенні і виконанні правочину у господарській діяльності, тому підсудний господарському суду, що розглядає справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а саме господарському суду Львівської області.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо господарського договору поставки, за яким ОСОБА_5 дала під реалізацію, а ОСОБА_4 взяла під реалізацію товар згідно накладних, при цьому остання повинна була повертати кошти ОСОБА_5 по накладних реалізованого товару.

Таким чином, справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до юрисдикції Господарського суду Львівської області.

Наведене дає підстави для висновку про те, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 19 ЦПК України.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З наведених підстав рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та закрити провадження у справі.

При цьому, на виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України, апеляційний суд роз`яснює позивачці ОСОБА_5 про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2020 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_5 право на звернення до суду з цією вимогою в порядку господарського судочинства до господарського суду Львівської області, а також роз`яснити позивачці про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк