Справа № 418/4416/20
Провадження № 22-ц/810/463/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Луганської В.М., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Міловського районного суду Луганської області від 29 березня 2021 року ухваленого судом у складі судді Чехова С.І. в приміщенні того ж суду

у справі про визнання право власності на житлове домоволодіння за набувальною давністю

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

встановив:

У листопаді 2020 року позивачка звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житлове домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що рішенням правління колишнього колгоспу «1 Травня», від 15 листопада 1983 року протокол № 26 позивачці разом з її чоловіком, як родині було надано житло, зокрема, спірне домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому позивачка з листопада 1983 року зареєстрована і постійно проживає по теперішній час.

Разом з цим, у 1991 році під час реорганізації сільськогосподарських підприємств колгосп «1-е Травня» почав продавати колгоспні будинки його членам. У зв`язку з відсутністю у позивачки достатніх коштів та за її усною домовленістю з відповідачем ОСОБА_2 останній набув право власності на спірне домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 1991 року, при цьому позивачка залишилась проживати у вказаному домоволодінні, тобто фактично ним володіти.

У 2000 році Міловським БТІ була проведена технічна інвентаризація домоволодіння і виготовлений Технічний паспорт на нього, що знаходиться на земельній ділянці Міловської селищної ради Луганської області, межі якої в натурі не визначені.

Позивачка також вказує, що жодних претензій від відповідача ОСОБА_2 щодо її проживання у спірному будинку не надходило.

Посилаючись на вимоги ст. 344 ЦК України позивачка просила задовольнити її позов, оскільки вона з листопада 1983 року зареєстрована та постійно проживає у спірному домоволодінні, добросовісно і безперервно володіє ним та відкрито користується, утримує будинок у придатному стані, робить поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні платежі та земельній податок.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 29 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на обставини, якими обґрунтовуються позов, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 скаржниця вказує, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що наявні підстави для задоволення її позову за статтею 344 ЦК України.

Відповідач правом відзиву не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що позивачка володіє спірним нерухомим майном за волею власника цього майна і завжди знала про нього, отже не є добросовісним набувачем, а сам факт відкритого і безперервного користування цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю в розумінні вимог статті 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, з огляду на таке.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачка ОСОБА_1 з 18 листопада 1983 року зареєстрована та постійно проживає у будинку АДРЕСА_1 , яке згідно даних архівного відділу Міловської районної державної адміністрації Луганської області від 19.08.2020 року було виділено для проживання її родині на засіданні правління колгоспу «Перше Травня», відповідно до протоколу №26 (а.с.6-7,10-14).

Відповідач ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 17 вересня 1991 року укладеного між ним та колгоспом «Перше Травня» Міловського району, Луганської області є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 704 (а.с.15-16).

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Виходячи із змісту обставин, якими обґрунтовується позов, позивачка ОСОБА_1 була обізнана про те, що з 17 вересня 1991 року відповідач ОСОБА_2 є власником спірного домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі вказаного вище договору купівлі продажу, і зі згоди останнього вона продовжує проживати в цьому будинку, утримувати його у придатному стані, тобто знала, що володіє чужим майном.

Отже, позивачкою ОСОБА_1 не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, вона не є добросовісним набувачем спірного домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки лише відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наведених вище підстав.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доводи скаржниці за своєю суттю є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до власного помилкового тлумачення норм законодавства та судової практики, незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку.

Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови 12 липня 2021 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.М. Луганська

Н.В. Стахова