Справа № 211/4670/21
Провадження № 2/211/2604/21
26 серпня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Сарат Н.О.,
при секретарі - Зоріній С.М.,
у відсутність сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в міста Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом. Мотивуючи свої позовні вимоги, тим що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, однак з понад рік заданою адресою не проживає, особистих речей в квартирі не має. Місце знаходження його не відоме. Факт реєстрації відповідача, тягне за собою нарахування на неї комунальних платежів та експлуатаційних витрат, участі у погашенні яких відповідач не приймає.
Просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 02 серпня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання сторони повторно не з`явилися.
Позивач ОСОБА_1 до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відзиву не надав.
Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 січня 1999 року органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів, уповноваженими власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 являється позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , члени сім"ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (а.с.9).
Нерухомість зареєстрована Криворізьким бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за №1/4ПВ-404-1904 (а.с.9 зворот).
Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.07.2021 року, який підписаний жителями будинку АДРЕСА_2 , складений вказаний акт про те, що ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 8).
Підстава набуття спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , - свідоцтво про право власності, видане 16.01.1999р. Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради згідно з розпорядження № НОДБП-275 від 16.01.1999р.
Враховуючи, що реєстрація права власності на нерухоме майно - житлову квартиру, мала місце до 31.12.2012 року відомості про об"єкт в реєстрі нерухомоті відсутні.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Так, зміст позовних вимог зводиться до захисту прав позивача як співвласника спірної житлової квартири від порушень з боку відповідача, який зареєстрований у цій же квартирі, шляхом визнання його втратившим правом користування житловим приміщенням.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.1,2 ст. 355 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
За змістом статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.
Крім того, згідно з статтею 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням можливе лише при вирішенні спору про житлові права.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі - ОСОБА_1 ( позивач) та ОСОБА_2 ( відповідач) являються співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересую Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.
Враховуючи викладене, суд вважає, ОСОБА_2 є законним володільцем (на праві спільної сумісної власності) частини спірної квартири, підстав визнання його втратившим право користування житловим приміщенням немає.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести обставини, за яких співвласник може бути обмежений у здійсненні права власності.
Отже в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає тривалий час у спірній квартирі у зв`язку з обранням іншого постійного місця проживання, разом із тим відповідач є співвласником спірної квартири.
Під час судового розгляду не встановлено, що право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 до теперішнього часу не припинено у встановленому законодавством порядку, тому підстав для визнання його втративши право користування житловим приміщення не вбачається.
Крім того, відповідач не позбавлений самостійно, а так само і через свого представника подати заяву про зняття з реєстрації, оскільки він як співвласник самостійно розпоряджається своїми правами, у тому числі й щодо користування спірної квартири.
Посилання позивача на ті обставини, що реєстрація відповідача, який є співвласником квартири, є перешкодою в реалізації прав, зокрема в частині отримання субсидії, суд також відхиляє, оскільки позивач не позбавлена права на пред"явлення позову в частині виділення часток у праві спільної сумісної власності, а так само і пред"явити уповноваженому органу з питань призначення субсидій докази перебування співвласника за межами України, або акт про фактичне непроживання.
Таким чином, враховуючи обставини, викладені в матеріалах справи та наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необґрунтовані та не підлягають задоволенню. У зазначеному випадку обраний спосіб захисту призводить до порушення прав співвласника, який не позбавлений права самостійно вирішити питання про зняття з реєстрації, надавши відповідну заяву особисто, або через представника.
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 9, 71, 72 ЖК Української РСР, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 80, 81, 89, 228-229, 263, 265, 280-283, 288 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпролпетровської області протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено 26 серпня 2021 року.
Суддя: Н. О. Сарат