Номер провадження: 22-ц/813/3849/21
Номер справи місцевого суду: 500/4292/16-ц
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Янковської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ в натурі в окремий об`єкт нерухомості,

встановив:

10.08.2016 ОСОБА_2 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Ізмаїльська міська рада, та неодноразово уточнюючи свої позовні вимоги (т.1, а.с.1-2, 46, 224), просив суд:

Виділити ОСОБА_2 в натурі в окремий об`єкт нерухомості, з привласненням окремого реєстраційного номеру 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , що складається із: літ. А житловий будинок з верандою літ. а, з приміщеннями, позначеними в плані: № 1 коридор, площею 7,7кв.м, № 2 житлова, площею 14,1кв.м, № 3 житлова, площею 9,2кв.м, № 4 комора, площею 3,4кв.м, загальною площею 34,4кв.м, житловою площею 23,3кв.м; літ. Д вбиральня; літ. Е літня кухня, літ. е тамбур; літ. З сарай; № 1 ворота, хвіртка; № 2 паркан; № 3 водопровід.

Припинити за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , які складаються з наступних складових частин об`єкта нерухомого майна: літ. А будинок житловий, загальною площею 96,6кв.м, житловою площею 57,8кв.м; літ. Б сарай; літ. В сарай; Д вбиральня; літ. Е літня кухня; літ. З сарай; літ. Ж душ; №№ 1-7 надвірні споруди.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , що складається із: літ. А житловий будинок з верандою літ. а, з приміщеннями, позначеними в плані: № 1 коридор, площею 7,7кв.м, № 2 житлова, площею 14,1кв.м, № 3 житлова, площею 9,2кв.м, № 4 комора, площею 3,4кв.м, загальною площею 34,4кв.м, житловою площею 23,3кв.м; літ. Д вбиральня; літ. Е літня кухня, літ. е тамбур; літ. З сарай; № 1 ворота, хвіртка; № 2 паркан; № 3 водопровід, як на окремий об`єкт нерухомого майна, з привласненням окремого реєстраційного номеру.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що власниками спірного будинку є позивач, оскільки йому належать 1/2 частина на підставі договору купівлі продажу від 25 жовтня 2013 року, та відповідачка, оскільки їй належить 1/2 частина спірного будинку на підставі договору дарування від 01 серпня 2005 року.

Позивач самостійно користується та володіє належній йому часткою спірного будинку. Спільних приміщень із відповідачкою немає, однак належність йому майна на праві спільної часткової власності не дає можливості вільно розпоряджатися ним, оскільки при цьому необхідно враховувати думку іншого співвласника.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2020 року позов було задоволено (т.2, а.с. 119-120).

Виділено ОСОБА_2 в натурі в окремий об`єкт нерухомості, з привласненням окремого реєстраційного номеру, 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , що складається із: літ. А житловий будинок з верандою літ. а, з приміщеннями, позначеними в плані: № 1 коридор, площею 7,7кв.м, № 2 житлова, площею 14,1кв.м, № 3 житлова, площею 9,2кв.м, № 4 комора, площею 3,4кв.м, загальною площею 34,4кв.м, житловою площею 23,3кв.м; літ. Д вбиральня; літ. Е літня кухня, літ. е тамбур; літ. З сарай; № 1 ворота, хвіртка; № 2 паркан; № 3 водопровід.

Припинено за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , які складаються з наступних складових частин об`єкта нерухомого майна: літ. А будинок житловий, загальною площею 96,6кв.м, житловою площею 57,8кв.м; літ. Б сарай; літ. В сарай; Д вбиральня; літ. Е літня кухня; літ. З сарай; літ. Ж душ; №№ 1-7 надвірні споруди.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , що складається із: літ. А житловий будинок з верандою літ. а, з приміщеннями, позначеними в плані: № 1 коридор, площею 7,7кв.м, № 2 житлова, площею 14,1кв.м, № 3 житлова, площею 9,2кв.м, № 4 комора, площею 3,4кв.м, загальною площею 34,4кв.м, житловою площею 23,3кв.м; літ. Д вбиральня; літ. Е літня кухня, літ. е тамбур; літ. З сарай; № 1 ворота, хвіртка; № 2 паркан; № 3 водопровід, як на окремий об`єкт нерухомого майна, з привласненням окремого реєстраційного номеру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2020 року, та постановлення нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити (т.2, а.с.126-131).

До суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання.

В свою чергу, його представник - адвокат Драганов Д.М. надав суду заяву про відкладення розгляду справи, з посиланням на його зайнятість в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області (т.2, а.с.198).

Проте, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 та її представник адвокат Янковська О.П. категорично заперечували проти відкладення розгляду справи, з посиланням на те, що вони приїхали з м. Ізмаїл Одеської області, що за 200 км від м. Одеси, а також на те, що позивач ОСОБА_2 і його представник ОСОБА_3 не надали суду доказів поважності не з`явлення до суду апеляційної інстанції, тим більше, що це вже не перша їх неявка до суду.

Враховуючи викладені обставини, а також те, що явка до суду апеляційної інстанції є необов язковою, колегія суддів вирішила слухати справу за участю осіб, які з`явились до суду та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок, власниками якого є позивач по справі ОСОБА_2 , оскільки йому належать 1/2 частина цього будинку на підставі договору купівлі продажу від 25 жовтня 2013 року (т.1, а.с.7-10), та відповідачка ОСОБА_1 , оскільки їй належить 1/2 частина спірного будинку на підставі договору дарування від 01 серпня 2005 року (т.1, а.с.47).

Таким чином, суд виходив із того, що позивач та відповідачка є спільними частковими власниками спірного будинку в розумінні ст.355 ЦК України.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Суд вказав, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 42/35-2017 від 26 грудня 2017 року можливо виділити належну позивачу частину спірного будинку в окремий об`єкт нерухомості (т.1, а.с.123-143). Експерт мотивує свій висновок, окрім іншого, тим, що виділ фактично вже відбувся.

Заперечуючи проти ухваленого судового рішення, відповідач ОСОБА_1 вказала, що спірний будинок перебуває у спільній частковій власності без виділення в натурі часток, що підтверджується правовстановлюючими документами.

Разом з тим, суд в оскаржуваному судовому рішенні вказав, що спірний будинок завжди був поділений в натурі та лише формально, внаслідок припущення помилки БТІ, обліковувався як спільне часткове майно без визначення часток в натурі.

Так, суд зазначив, що із документів на вказаний будинок вбачається, що спірний будинок був збудований ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих № 182 від 20 квітня 1948 року «Про відвід земельної ділянки та наданні довгострокової позики на індивідуальне будівництво працівнику інженерного відділу КДуФ гр. ОСОБА_4 », яким йому під будівництво було відведено земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 748 кв.м. (т.1, а.с.153).

06 травня 1948 року ОСОБА_4 було укладено з Житловим Управлінням Виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих типовий договір на право забудови, який був посвідчено державним нотаріусом Ізмаїльської нотаріальної контори по реєстру № 355І/І (т.1, а.с.154-159). Рішенням № 842 від 24 вересня 1955 року було затверджено акт приймання індивідуального житлового будівництва ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 . (т.1, а.с.160).

21 лютого 1968 року ОСОБА_5 (на той час ОСОБА_6 ) придбала у ОСОБА_4 1/2 частку спірного житлового будинку (т.1, а.с.161-163) та 01 серпня 2005 р. на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. подарувала цю частку відповідачці ОСОБА_1 , зареєстровано в реєстрі за № 1383 (т.1, а.с.170-171).

При цьому, ОСОБА_5 (на той час ОСОБА_6 ) придбала у ОСОБА_4 не 1/2 частку будинку в ідеальному вираженні, а конкретні приміщення, а саме: дві кімнати розміром 34,2 кв.м., зазначені у плані №№ І-2 та І-3, а також будівлі (два сараї) «Б» та «Д» (т.1 а.с.161).

З цих підстав, суд виходив із того, що продавець за договором купівлі-продажу ніяким чином не може передати покупцеві більше прав, ніж він мав. За таких обставин, ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) ніяким чином не могла передати ОСОБА_1 інше майно, ніж у неї було у власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 1968 року, а саме, дві кімнати розміром 34,2 кв.м., зазначені у плані №№ І-2 та І-3, а також будівлі (два сараї) «Б» та «Д». Той факт, що в договорі дарування від 01 серпня 2005 року (від ОСОБА_5 на ім`я відповідачки ОСОБА_1 ) приватний нотаріус не вказав цієї інформації, ні в якому разі не робить спірний будинок спільною сумісною власністю відповідачки та позивача.

25 жовтня 2013 року позивач ОСОБА_2 отримав у власність належну 1/2 частку спірного будинку від ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2407 (т.1, а.с.7-10).

В свою чергу, ОСОБА_7 отримав зазначену частку у власність від ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 грудня 2012 року, виданого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу В.Г.Гнесько, зареєстрованого в реєстрі за № 5536 (т.1 а.с.172).

Разом з тим, в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області знаходиться справа № 500/5806/16-ц за позовом відповідачки ОСОБА_1 до позивача ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва та відшкодування шкоди (т.1, а.с.67,68).

При цьому суд в оскаржуваному судовому рішенні вказав, що із вказаних документів вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з вимогою про знесення добудов, зведених ним на його частині будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив із того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 була поділена, відповідно до фактично придбаних приміщень, рішенням Ізмаїльського міського народного суду Одеської області від 23 жовтня 1969 року з наданням окремих виходів на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 (т.1, а.с.166).

Відповідно до цього судового рішення, відповідачка оформила право власності на земельну ділянку, у неї є державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,0314 га, кадастровий номер: :01:032:0020, на якій розташована її частина будинку.

В свою чергу, позивач оформив право оренди на земельну ділянку, у нього є договір оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ,площею 0,0291 га, кадастровий номер: :01:032:0082, на якій знаходиться його частина будинку. Розподіл робився на підставі схеми МБТІ від 29 серпня 1969 року, яка виготовлювалась згідно фактичного розподілу будинку між власниками.

Таким чином, суд виходив із того, що вказане рішення Ізмаїльського міського народного суду Одеської області від 23 жовтня 1969 року підтверджує той факт, що спірна нерухомість завжди була поділена між власниками фактично.

Однак, судом не було враховано, що спірний житловий будинок все ж не був поділений в натурі, чим фактично і зумовлено подання позовних вимог позивачем ОСОБА_2 .

Так, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 25 жовтня 2013 року, позивач придбав саме 1/2 частку житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , тобто ідеальну його частку (т.1, а.с.1-8).

Другу ідеальну 1/2 частку вказаного житлового будинку придбала відповідачка ОСОБА_1 за договором дарування від 01 серпня 2005 року (а.с.170).

Таким чином, сторонам у справі: позивачу ОСОБА_2 та відповідачці ОСОБА_1 належить по 1/2 ідеальної частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і ці частки не виділені в натурі.

Посилання в оскаржуваному судовому рішенні на рішення Ізмаїльського народного суду Одеської області від 23 жовтня 1969 року, є безпідставним, оскільки вказаним судовим рішенням спірна нерухомість не була поділена між власниками фактично, а було вирішено питання про розподіл земельної ділянки між співвласниками ОСОБА_9 і ОСОБА_6 (т.1, а.с.166).

Що стосується того факту, що позивач самочинно звів прибудови до спірного будинку, у зв`язку з чим у відношенні нього були складені адміністративні матеріали, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 січня 2017 року по справі № 500/6519/16-а постанова № 827 від 09 грудня 2016 року, складена Департаментом державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області про визнання позивача ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5950грн., була визнана протиправною, а провадження у справі закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Після перегляду в апеляційному та касаційному порядку зазначена постанова була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2018 року, а також ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року .

Разом з тим, вказані обставини не виключають того факту, що оскаржуваним судовим рішенням суд фактично узаконив самовільні будови, що не передбачено чинним законодавством України.

Так, оскаржуваним судовим рішенням за позивачем ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , що складається із: літ. А житловий будинок з верандою літ. а, з приміщеннями, позначеними в плані: № 1 коридор, площею 7,7кв.м, № 2 житлова, площею 14,1кв.м, № 3 житлова, площею 9,2кв.м, № 4 комора, площею 3,4кв.м, загальною площею 34,4кв.м, житловою площею 23,3кв.м; літ. Д вбиральня; літ. Е літня кухня, літ. е тамбур; літ. З сарай; № 1 ворота, хвіртка; № 2 паркан; № 3 водопровід, як на окремий об`єкт нерухомого майна, з привласненням окремого реєстраційного номеру.

Однак, як було зазначено вище, 25 жовтня 2013 року позивач ОСОБА_2 отримав у власність належну 1/2 частку спірного будинку від ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2407 (т.1, а.с.7-10).

У договорі вказаний наступний перелік приміщень:

житловий будинок черепашниковий, житловою площею 57,8 кв.м., загальною площею 96,6 кв.м., літ Б сарай, літ. В сарай, літ. Д вбиральня, літ. Е літня кухня, літ. З сарай, Ж душ, 1-7 -надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м.

При цьому, вказаний житловий будинок і приміщення складають одну цілу вищевказаного житлового будинку з надвірними спорудами, 1/2 ідеальна частка яких належить відповідачці ОСОБА_1 .

Зазначені обставини свідчать про те, що деякі приміщення збудовані самовільно, а деякі з них належать відповідачці ОСОБА_1 , тому суд не мав права ухвалювати рішення про визнання на них права власності за позивачем і вирішувати питання про виділення йому їх в натурі.

Щодо порушення прав іншого співвласника житлового будинку, а саме відповідачки ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що самочинно збудовані споруди розташовані у спільному житловому будинку, який належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі, однак як вбачається із цивільної справи № 500/5806/16-ц за позовом відповідачки ОСОБА_1 до позивача ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва та відшкодування шкоди, яка перебуває в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (т.1, а.с.67,68), позивач по даній справі ОСОБА_2 , не врахувавши аварійності будинку, самовільно здійснив його реконструкцію, яка виразилась у тому, що ОСОБА_2 без погодження з ОСОБА_1 розпочав будівлю прибудови з виходом за межу фундаменту на 3 м., збудував другий поверх над всім будинком, у зв`язку з чим останній розпочав руйнуватись.

Саме посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 для вирішення вказаного позову.

Крім того, Висновком судового експерта Рапача К.В. від 05.07.2019 року № 04/19 встановлено, що причиною деформації стін, вікон, дверей, осадки підлоги, обвалення стелі в приміщеннях № 2-2 та № 2-3 в частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є самовільна добудова другого поверху над частиною будинку, бетонування фронтону, улаштування сейсмічного поясу на старі саманні стіни, враховуючи, що будівельні роботи розпочав самовільно ОСОБА_2 у вересні 2016 року, одразу після укріплення фундаментів на підмоченому грунті (т.2, а.с.31-43).

Проте, судом першої інстанції всіх вищевикладених обставин не було враховано, у зв`язку з чим суд дійшов передчасного висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2020 року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ в натурі в окремий об`єкт нерухомості, відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2020 року скасувати.

Прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ в натурі в окремий об`єкт нерухомості, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.08.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева