З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
20 липня 2021 року м. Василівка
Василівський районний суд Запорізької області у складі:
Головуючого - судді: Сидоренко Ю.В.,
при секретарі: Рекуненко І.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
12 квітня 2021 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_2 . На прохання ОСОБА_2 , який обіцяв через недовгий час знятися з реєстрації, позивач надав згоду на реєстрацію його постійного місця проживання за його адресою, яка відбулася 27.07.2017 року.
Однак, ОСОБА_2 жодного дня в квартирі не проживав і не проживає. Місце його знаходження та фактичного проживання позивачу не відомо. Факт не проживання відповідача в його квартирі з 27.07.2017 року по теперішній час підтверджується Актом перевірки реєстрації та проживання, складеним 01.04.2021 року депутатом Дніпрорудненської міської ради ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
В позовній заяві позивач вказує, що місце фактичного проживання відповідача йому не відомо, вирішити питання в позасудовому порядку не можливо. Реєстрація місця проживання відповідача за вказаною адресою порушує його права, оскільки він змушений сплачувати за житлово-комунальні послуги з врахуванням кількості зареєстрованих осіб за вказаною адресою (за вивіз сміття і т.д.), що ставить його у скрутне матеріальне становище, крім того, позивач не може реалізувати своє право на оформлення субсидії.
Виходячи з вищенаведеного, позивач у пред`явленому позові просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 22 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено дану справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с.19).
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду подано заяву представником позивача, в якій вона просить розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача ОСОБА_1 , на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.22,23).
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 повторно з`явився, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання (перебування), що підтверджується поштовим конвертом що повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.31,32), також належне сповіщення відповідачки здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідача до суду, відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.29). Проте, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем суду не надано, відзиву на позов та заперечень проти позовних вимог суду ним не представлено.
Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди позивачів, суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (1/2 частка квартири) за законом, яке посвідчено 26.07.2016 року приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Никаноровим О.О. (зареєстровано в реєстрі за №319) (а.с.5), а також свідоцтвом про право на спадщину (1/2 частку квартири) за заповітом, та яке посвідчено 26.07.2016 року приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Никаноровим О.О. (зареєстровано в реєстрі за №317) (а.с.6).
Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 з 27.07.2017 року по теперішній час підтверджується Актом перевірки реєстрації та проживання, складеним 01.04.2021 року депутатом Дніпрорудненської міської ради ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7).
Відповідно до довідки № 10.1.-17-552, виданої 31.03.2021 року виконкомом Дніпрорудненської міської Василівського району Запорізької області, з якої вбачається, що за відомостями виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, які містяться в картотеці реєстраційного обліку, за вказаною адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 27.07.2017 року (а.с.10).
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Стаття 47 Конституції України та ст.9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.
Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Права власника житлового будинку визначені в ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України).
Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, мають встановлюватися наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад встановлені строки, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.
Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо).
Статтею 321 ЦК України визначено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадку і в порядку, встановлених законом.
Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житлового приміщення може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами якого вони є; із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Таку правову позицію висловив ВСУ у Постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Вказана норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
З порівняльного аналізу ст.ст.383,391 ЦК України та ст.ст.64,150,156 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст.383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які і не були членами його сім`ї, а положення стст.64,150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Пункт 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику про захист прав власності та інших речових прав" передбачено, що власник жила має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі та суд вважає необхідним визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 з тих підстав, що відповідач по справі ОСОБА_2 у вищевказаному житловому приміщенні тривалий час не проживає, що вбачається з Акту перевірки реєстрації та проживання, складеним 01.04.2021 року депутатом Дніпрорудненської міської ради ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Крім того, на теперішній час позивач ОСОБА_1 не може у повному обсязі реалізувати своє право на розпорядження приватною власністю, оскільки у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач ОСОБА_2 не бажає. Будь-яких підстав для збереження за відповідачем вказаного вище житлового приміщення судом не встановлено та відповідачем в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено. Тому перешкоди, які чиняться позивачу безпосередньо відповідачем по справі ОСОБА_2 у володінні, користуванні та розпорядженні належним позивачу на праві приватної власності житловим приміщенням, мають бути усунені в судовому порядку шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі за вищенаведеними підставами.
Керуючись ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317,319,386,391,405 Цивільного Кодексу України, ст.ст.71,107,156,163 Житлового кодексу України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", ст.ст.9, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуто Василівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений - 26 липня 2021 року.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області Ю.В. СИДОРЕНКО