Номер провадження: 22-ц/813/3560/21
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савіна Катерина Павлівна) про визнання договору дарування 438/1000 часток квартири недійсним, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д. 23 березня 2020 року у м. Одеса,-

встановила:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савіна К.П.) про визнання договору дарування 438/1000 часток квартири недійсним (т. 1 а.с. 2-5).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 28 грудня 2012 року було відкрито кримінальне провадження за № 0001454 за фактом підробки та надання недостовірних даних по приватизації квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та службовими особами ОМБТІ. В межах даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2015 року було накладено арешт на 438/1000 спільної часткової власності по АДРЕСА_2 , у тому числі кухню площею 6,3 кв.м. По даній справі позивач визнана потерпілою та цивільним позивачем.

У серпні 2014 року, після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно в порядку спадкування.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суд м. Одеси від 26 вересня 2017 року обтяження, накладене ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2015 року, було скасовано.

14 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування належної ОСОБА_2 частки 438/1000 часткової власності по АДРЕСА_2 . Позивач вважала вищезазначений договір недійсним, посилаючись на те, що він був укладений з порушенням норм цивільного законодавства.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 3 а.с. 100-103).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 3 а.с. 105-110).

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно Висновку експерта Митнікова Г.П. від 20 квітня 2018 року, який проводив огляд комунальної квартири, було встановлено, що ОСОБА_2 займає дві житлові кімнати площею 51,8 кв.м. (по факту 3 житлових приміщення), які ніколи ОСОБА_2 не надавалися. Крім того, приміщення кухні площею 6,3 кв.м. не входить до цього розміру житлової площі. На підставі викладеного ОСОБА_1 вважає, що окаржуваним договором дарування у апелянта, як у єдиного власника майна, було вилучене спірне приміщення кухні площею 6,3 кв.м.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло від 01 лютого 1996 року, ОСОБА_5 належало 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,4 кв.м.

Відповідно до договору довічного утримання від 08 лютого 2006 року, ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_1 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з семи кімнат, загальною площею 184,6 кв.м., у тому числі житлової 108,7 кв.м.

Також, ОСОБА_5 було зроблено заповіт від 19 січня 2006 року, у якому вона заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно технічного паспорта, ОСОБА_1 належить 224/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , яка складається з 2-х кімнат, загальною площею, 26,9 кв.м, житловою площею 9,6 кв.м. та 17,3 кв.м.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1996 року, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 належить 438/1000 частин квартири, які складають 80,9 кв.м. загальної площі в рівних частинах кожному.

26 березня 2015 року ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким є спадкоємицею майна покійного ОСОБА_4 , 1958 р.н..

Спадщина на яку видано дане свідоцтво, складається з 438/1000 (чотириста тридцяти восьми тисячних) часток квартири АДРЕСА_3 .

14 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування належної ОСОБА_2 частки 438/1000 часткової власності по АДРЕСА_2 .

Однією з підстав позовних вимог ОСОБА_1 про визнання вказаного договору недійсним є те, що під час його укладання діяло обтяження на спірне майно.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2015 року у справі № 522/24078/14-ц було накладено заборону відчуження 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з семи кімнат, загальною площею 184, 6 кв.м., однак, як вірно вказано у рішенні суду першої інстанції, даний об`єкт не є предметом оспорюваного договору дарування, укладеного 14 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савіною Катериною Павлівною.

18 лютого 2015 року слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси Капля О.І. у справі № 522/3403/15-к виніс ухвалу про накладення арешту на 438/1000 квартири АДРЕСА_1 в рамках кримінального провадження № 0001454 від 28 грудня 2012 року за заявою позивача про те, що її сусід ОСОБА_4 надав суду завідомо неправдиві показання та щось підробив у приватизаційних документах (ч. 1 ст. 190 КК України).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Деруса А.В. від 26 вересня 2017 року арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2015 року на 438/1000 квартири АДРЕСА_1 , було скасовано.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Куцарова В.І. від 17 жовтня 2018 року у справі № 522/13340/18 провадження 1-кс/522/18029/18 було задоволено клопотання про арешт майна у рамках кримінального провадження №0001454 від 28 грудня 2012 року та накладено арешт на 438/1000 часток квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Куцарова В.І. від 23 ічня 2019 року по справі № 522/13340/18 частково скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Куцарова В.І. від 17 жовтня 2018 року у справі № 522/13340/18 провадження 1-кс/522/18029/18 на 438/1000 квартири АДРЕСА_3 , за виключенням приміщення №2 - окремої кухні площею 6,3 кв.м., згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , складеного 08 вересня 1995 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на момент укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 , на праві приватної власності на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 26 березня 2015 року, належало 438/1000 часток кв. АДРЕСА_3 . Оспорюваним договором не були порушені права малолітніх чи неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчуженим нерухомим майном, відутні податкова застава, заборона відчуження. Обтяження та ареш нерухомого майна, відчуженого на підставі даного договору, не існувало, оскільки арешт на майно, накладений 18 лютого 2015 року, було скасовано 26 вересня 2017 року, а новий накладено 17 жовтня 2018 року.

Іншою підставою позовних вимог про визнання Договору дарування від 14 липня 2018 року недійсним позивачем визначено той факт, що його було укладено з порушенням норм цивільного законодавства України.

Як вже вказувалось вище, 14 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування належної ОСОБА_2 частки 438/1000 часткової власності по АДРЕСА_2 . При цьому, ОСОБА_1 не була стороною даного правочину.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У cтатті 4 ЦПК України передбачено, що право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачає такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Як уже зазначалося, позивач, вважаючи порушеними свої права, звернулась з позовом у цій справі про визнання недійсним договору дарування 438/1000 часток квартири, стороною якого вона не є, вважаючи, що вказаним договором її було позбавлено права на спірне приміщення - кухню площею 6,3 кв.м., яка мала належати гр. ОСОБА_5 , спадкоємицею якої є ОСОБА_1 .

Тобто, у цій справі позов про визнання недійсним договору дарування подала особа, яка не була стороною такого договору, - заінтересована особа.

Колегія суддів зауважує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і, в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним, майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і, в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016р. у справі № 920/1771/14, від 30 литопада 2016 р. у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не набула майнових прав на спірне приміщення № 2 (кухню) площею 6,3 кв.м. і не є його власником. Остання набула права лише на ту частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 , які перейшли до неї на підставі Договору довічного утримання № 7-250 від 08 лютого 2006 року, укладеного з ОСОБА_5 , а саме - 224/1000 квартири за адресою: АДРЕСА_5 .

Окрім цього, колегія суддів враховує, що при складанні договору довічного утримання ОСОБА_1 була ознайомлена з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 , знала про відсутніть прав власності ОСОБА_5 на спірне приміщення №2, та прийняла у власність саме 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .

Вказані обставини також підтверджуються рішенням Приморького районного суду м. Одеси від 08 червня 2011 року у справі №2-4319/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , КП «ОМБТІ та РОН», КП «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання приватизації приміщення незаконною, яке має преюдиційне значення для даної справи, та яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, судом при розгляді вказаної справи було встановлено, що згідно технічного паспорта, станом на 27 грудня 2007 року, ОСОБА_1 належало 224/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , яка складається з 2-х кімнат, загальною площею, 26,9 кв.м, житловою площею 9,6 кв.м. та 17,3 кв.м.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1996 року ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 належить 438/1000 частин квартири, які складають 80,9 кв.м. загальної площі в рівних частинах кожному.

Судом встановлено, що приватизація частин квартири сім`єю ОСОБА_9 з моменту приватизації і до смерті останньої не оскаржувалась, приватизація вказаних частин незаконною не визнавалась.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів щодо підтвердження своїх позовних вимог, а з наявних у матеріалах справи документів не вбачалися підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1996 року в частині приватизації за ОСОБА_4 права власності на кімнату № НОМЕР_1 (кухня) відповідно до технічного паспорту, площею 6,3 кв.м., розташовану у кв. АДРЕСА_1 , зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати в реєстрі прав запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на кімнату № 2 (кухню) відповідно до технічного паспорту, площею 6,3 кв.м., розташовану у кв. АДРЕСА_1 ., визнання за ОСОБА_1 , право власності на кімнату № 2 (кухню) відповідно до технічного паспорту, площею, 6, 3 кв.м., розташовану у кв. АДРЕСА_1 , та зобов`язання ОСОБА_8 повернути 10 кв.м. власнику, тобто ОСОБА_1 .

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 не є власником спірного житлового приміщення № 2 (кухні) площею 6,3 кв.м., і не набула майнових прав на нього, то суд апеляційної інстанції, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, надавши оцінку змісту порушеного права (інтересу) ОСОБА_1 оспорюваним договором дарування, стороною якого позивач не є, вважає недоведеним позивачем належними засобами доказування, у розумінні положень статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України, факт порушення таким договором прав і законних інтересів позивача, які підлягали би захисту у судовому порядку, а також те, які саме права ОСОБА_1 порушено та в який спосіб відбувається таке порушення.

Вказане корепондується із правовим висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі 910/12787/17.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що згідно Висновку експерта Митнікова Г.П. від 20 квітня 2018 року, який проводив огляд комунальної квартири, було встановлено, що ОСОБА_2 займає дві житлові кімнати площею 51,8 кв.м. (по факту 3 житлових приміщення), які ніколи ОСОБА_2 не надавалися. Крім того, приміщення кухні площею 6,3 кв.м. не входить до цього розміру житлової площі. На підставі викладеного ОСОБА_1 вважає, що оскаржуваним договором дарування у апелянта, як у єдиного власника майна, було вилучене спірне приміщення кухні площею 6,3 кв.м.

Колегія суддів зауважує, що вказаним Висновком експерта від 20 квітня 2018 року, зробленим за кримінальним провадженням №0001454, було лише констатовано факт знаходження у власності ОСОБА_2 житлових приміщень, при цьому факт порушення вимог законодавства України при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_1 , експертом не встановлювався.

До апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 є власником спірного майна - кухні площею 6,3 кв.м., та, відповідно, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для визнання недійсним оскаржуваного визнання договору дарування 438/1000 часток квартири АДРЕСА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 19 серпня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе