Справа № 643/9022/21
Провадження № 6/643/278/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді Харченко А.М.

за участю секретарів - Абдуллаєвої А.М., Шестакової К.С.

боржника ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитра Анатолійовича, заінтересовані особи боржник ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,

в с т а н о в и в:

Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. звернувся до суду з поданням, в якому просив визначити частку майна боржника ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , якою він володіє спільно з ОСОБА_2 , у розмірі 1/4 частки вказаної квартири. В обгрунтування подання зазначив, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Бабенко Д.А. знаходиться виконавчий лист № 1-22/11р., виданий 28.03.2013 року Апеляційним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 500000,00 грн. в відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином. 03.09.2019 р. приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа (ВП № 59956049). Зазначена постанова була направлена на адресу боржника. 03.09.2019 року накладено арешт на все майно боржника у межах суми боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця. Приватним виконавцем з метою перевірки майнового стану боржника та здійснення примусового виконання виконавчих документів направлені запити до Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України, Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, КП «ХМБТІ». Відповідно до наданих відповідей установ, до яких вчинялися запити та направлялися вимоги про надання інформації, встановлено, що у боржника відсутні джерела доходу. За боржником зареєстровані два транспортні засоби, які 24.09.2019 арештовано та оголошено у розшук. Дотепер заходи з розшуку транспортних засобів не призвели до позитивного результату, в зв`язку з чим звернути стягнення на автомобілі, належні ОСОБА_1 , не виявляється можливим. 11.09.2019 боржник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, про що свідчить його розписка, наявна в матеріалах ВП. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником не зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна. Місце проживання боржника зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Приватним виконавцем з метою виявлення, опису та арешту рухомого майна боржника здійснено виїзди за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Доступу до квартир не надано, боржника не виявлено, відповідно перевірити майновий стан боржника за місцем його реєстрації та за місцем розташування квартири, що є спільною власністю боржника та його колишньої дружини, під час виїздів виявилося неможливим. 02.01.2020 накладено арешт на кошти боржника. Дотепер кошти на виконання судового рішення не надходили. На вимоги приватного виконавця, 24.03.2021 боржник надав приватному виконавцю декларацію про доходи та майно. Відповідно до зазначених у декларації відомостей, джерела доходу у боржника відсутні, місцезнаходження належних йому транспортних засобів невідомо; боржником відкрито 1 рахунок у банківській установі Монобанк. Монобанк є продуктом АТ «Універсал Банк». Рахунок боржника в АТ «Універсал Банк» вже було заарештовано до подання декларації. Незважаючи на обізнаність щодо відкриття виконавчого провадження та відносно обов`язку виконання судового рішення, боржник рішення суду не виконав. Також боржник до житла приватного виконавця не допустив, пояснення за фактами невиконання судового рішення не надав, в декларації не висвітлив відомості щодо 1/2 частки квартири, що придбана ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_1 , і належить йому спільно з колишньою дружиною. Таким чином, приватний виконавець вживає всіх можливих заходів для виконання рішення, однак такі заходи, з огляду на обставини, викладені в поданні, не призводять до належного виконання рішення суду. Отже, з метою виконання рішення суду, потрібно звернути стягнення на нерухоме майно боржника, для чого необхідно визначити його частку у 1/2 частки квартири, якою він та інша особа володіють на праві спільної сумісної власності. Відповідно до Інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, боржник з 15.11.1986 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2016 року по справі № 643/8354/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний. Рішення набрало законної сили 09.11.2016 року. Текст вказаного рішення розміщений в ЄДРСР. Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, колишній дружині боржника ОСОБА_2 належать 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_3 (на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.03.2017 року по справі № 643/1630/17; дата державної реєстрації: 24.05.2017 року) та 1/2 частка вищевказаної квартири (на підставі договору купівлі-продажу № У-04-128-Н від 09.04.1999 року та рішення Апеляційного суду Харківської області по справі № 22-а-3101/2005 від 06.09.2005 року; дата державної реєстрації 26.04.2016 року). Таким чином, право власності на 1/2 частки зазначеної квартири набуто колишньою дружиною боржника у період шлюбу з ним, відповідно до ст. 60 СК України 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю боржника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Частки подружжя у 1/2 частки зазначеного нерухомого майна є рівними і невизначеними. Подання просив розглянути без його участі за наявними у справі матеріалами.

Боржник ОСОБА_1 в судовому засіданні подання виконавця не визнав, не заперечував, що до цього часу жодної копійки не погасив на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 та надав відзив, в якому просив застосувати строки позовної давності у три роки та відмовити у задоволенні подання приватного виконавця, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні подання не визнала та зазначила, що 1/2 частку спірної квартири придбала на біржі за батьківські кошти. Квартиру її батьки купували для онучки. Питання щодо поділу спільного майна подружжя після розірвання шлюбу в 2016 році не вирішувалося. З позовом про визнання 1/2 частки квартири особистою приватною власністю не зверталася.

Стягувач ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила.

Статтею 443 ЦПК України визначено, що неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Беручи до уваги строки розгляду подання, встановлені ст. 443 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за відсутності стягувача на підставі наявних матеріалів.

Суд, заслухавши пояснення боржника та заінтересованої особи, перевіривши доводи подання та матеріали справи, прийшов до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. знаходиться виконавчий лист № 1-22/11р., виданий 28.03.2013 року Апеляційним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 500000 грн. 00 коп. в відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином.

03.09.2019 р. приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа (ВП № 59956049).

Зазначена постанова була направлена на адресу боржника, що підтверджується копією поштової квитанції, яка знаходиться в матеріалах справи.

03.09.2019 року накладено арешт на все майно боржника у межах суми боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця.

Приватним виконавцем з метою перевірки майнового стану боржника та здійснення примусового виконання виконавчих документів направлені запити до Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України, Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, КП «ХМБТІ».

Відповідно до наданих відповідей установ, до яких вчинялися запити та направлялися вимоги про надання інформації, встановлено, що у боржника відсутні джерела доходу.

За боржником ОСОБА_1 зареєстровані два транспортні засоби, які 24.09.2019 арештовано та оголошено у розшук. Дотепер заходи з розшуку транспортних засобів не призвели до позитивного результату, в зв`язку з чим звернути стягнення на автомобілі, належні ОСОБА_1 , не виявляється можливим.

11.09.2019 боржник ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, про що свідчить його розписка, наявна в матеріалах ВП.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником не зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна.

Місце проживання боржника зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Приватним виконавцем з метою виявлення, опису та арешту рухомого майна боржника здійснено виїзди за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Доступу до квартир не надано, боржника не виявлено, відповідно перевірити майновий стан боржника за місцем його реєстрації та за місцем розташування квартири, що є спільною власністю боржника та його колишньої дружини, під час виїздів виявилося неможливим, що підтверджується копіями відповідних актів.

02.01.2020 накладено арешт на кошти боржника. Дотепер кошти на виконання судового рішення не надходили.

На вимоги приватного виконавця, 24.03.2021 боржник надав приватному виконавцю Декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи.

Відповідно до зазначених у декларації відомостей, джерела доходу у боржника відсутні, місцезнаходження належних йому транспортних засобів невідомо; боржником відкрито один рахунок у банківській установі Монобанк.

Монобанк є продуктом АТ «Універсал Банк». Рахунок боржника в АТ «Універсал Банк» вже було заарештовано до подання декларації.

Незважаючи на обізнаність щодо відкриття виконавчого провадження та відносно обов`язку виконання судового рішення, боржник рішення суду не виконав. Також боржник до житла приватного виконавця не допустив, пояснення за фактами невиконання судового рішення не надав, в декларації не висвітлив відомості щодо 1/2 частки квартири, що придбана ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_1 , і належить йому спільно з колишньою дружиною.

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 6 грудня 2019 р., боржник ОСОБА_1 з 15.11.1986 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2016 року по справі № 643/8354/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний. Рішення набрало законної сили 09.11.2016 року.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, колишній дружині боржника ОСОБА_2 належать 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_3 (на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.03.2017 року по справі № 643/1630/17; дата державної реєстрації: 24.05.2017 року) та 1/2 частка вищевказаної квартири (на підставі договору купівлі-продажу № У-04-128-Н від 09.04.1999 року та рішення Апеляційного суду Харківської області по справі № 22-а-3101/2005 від 06.09.2005 року; дата державної реєстрації 26.04.2016 року).

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з ч.1 ст. 443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу.

Визначення такої частки не призводить до звуження належних боржнику прав, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Крім того, задоволення подання виконавця не порушує прав інших співвласників майна, оскільки за ними залишається право власності на нерухоме майно.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року, справа № 464/2227/17, провадження № 61-14741св18.

Частинами першою та третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843 цс 17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325 цс 18).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Заінтересованою особою ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 придбана на підставі договору купівлі-продажу № У-04-128-Н від 09.04.1999 року та рішення Апеляційного суду Харківської області по справі № 22-а-3101/2005 від 06.09.2005 року, набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, зокрема її батькам.

Доказів того, що на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 придбана на підставі договору купівлі-продажу № У-04-128-Н від 09.04.1999 року та рішення Апеляційного суду Харківської області по справі № 22-а-3101/2005 від 06.09.2005 року, не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя та воно належить на праві особистої приватної власності колишній дружині боржника ОСОБА_2 та доказів того, що частка боржника становить менше 1/2, суду надано не було та матеріали справи не містять.

Таким чином, право власності на зазначену 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 набуте у шлюбі, а отже є спільним майном подружжя.

Матеріали справи свідчать про те, що вирок суду, яким з ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти, є чинним. Боржнику відомо про наявність у нього заборгованості. Однак дотепер судове рішення не виконано.

Приватним виконавцем вжиті відповідні заходи, передбачені чинним законодавством щодо примусового виконання рішення, але такі дії не призвели до його виконання у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, достатніх для погашення боргу.

Згідно з ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, підстав для застосування позовної давності суд не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним з метою належного виконання ВП № 59956049 з примусового виконання виконавчого листа № 1-22/11р., виданого 28.03.2013 року Апеляційним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 500000 грн. 00 коп. в відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином, визначити у 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 придбана на підставі договору купівлі-продажу № У-04-128-Н від 09.04.1999 року та рішення Апеляційного суду Харківської області по справі № 22-а-3101/2005 від 06.09.2005 року, за кожним з подружжя 1/4 частку квартири.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 258-261, 268, 443 ЦПК України, ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», суд

у х в а л и в:

Подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитра Анатолійовича - задовольнити.

Визначити, що в квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 71,3 кв.м, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження м. Харків, РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності 1/4 частка квартири.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повної ухвали.

Повна ухвала суду буде складена 09 серпня 2021 р.

Суддя Харченко А.М.