Провадження 2/756//21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарі Шершньові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання договору позики частково недійсним та визнання договір купівлі-продажу квартири недійсним,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус КМНО Чижиков О.О., про визнання договору позики частково недійсним та визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що 07.03.2018 року ним укладено з ОСОБА_2 договір позики за яким йому передано у борг грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США, що еквівалентно 342 536 грн. 44 коп. Пунктом 4 цього договору позики передбачено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики, він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку у розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики ним укладено з ОСОБА_2 договір іпотеки за умовами якого передано в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки встановлення у п. 4 договору позики надмірно високої пені за невиконання зобов`язання суперечить вимогам закону в частині дотримання розумності та справедливості, є несправедливим, породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, встановлення обов`язку сплатити борг з урахуванням індексу інфляції, а також те, що договір позики та іпотеки містить несправедливі умови щодо не направлення йому письмової вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неповернення позики, неможливістю повернути позикодавцю коштів за вказаною у договорі адресою, а також з огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу ОСОБА_3 без повідомлення його, як іпотекодержателя, призвело до заниження його вартості, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним п. 4 договору позики від 07.03.2018 року та договір купівлі-продажу від 22.11.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чижиковим О.О., який укладений з ОСОБА_3 .

У поданому відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просила у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки ОСОБА_1 одержуючи грошові кошти за договором позики з його умовами погодився, а також йому було достеменно відомо про місце проживання ОСОБА_2 , що не перешкоджало йому повернуті взяті у борг грошові кошти. Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки, а також подальший продаж спірної квартири відбулися з відома ОСОБА_1 та з дотриманням вимог закону.

У поданому відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, ОСОБА_1 знав про укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної квартири, не заперечував про, що власноручно написав заяву.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 позов підтримав, позовні вимоги у викладеній у позовній заяві редакції просив задовольнити у повному обсязі, з наведених ним обставин.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на викладені у відзивах на позовну заяву обставини.

Представник приватного нотаріуса КМНО Чижикова О.О. - ОСОБА_7 у судовому засіданні при вирішенні справи поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом установлено, що 07.03.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики, відповідно до п. 1 якого позичальник ОСОБА_1 позичив (взяв у борг) у позикодавця ОСОБА_2 342 536 грн. 00 коп., що на день укладання договору за курсом НБУ становить еквівалент 13 000 доларів США (а.с. 13).

Відповідно до п. 4 указаного договору позики у разі прострочення позичальником термінів повернення позики, він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2 % від суми позики з кожен день прострочення, починаючи з першого дня.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як роз`яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України одним із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 1-3 ст. 6 ЦК України установлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами

Тобто, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (с. 629 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 ЦК України пеня це вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а неустойка в свою чергу використовується для забезпечення виконання зобов`язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч. 2 ст. 547 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, закон не пов`язує недійсність правочину про встановлення неустойки (пені) з незгодою однієї із сторін з її розміром з мотивів несправедливості, однак у разі виникнення спору щодо її примусового стягнення, розмір неустойки може бути зменшений судом відповідно до приписів ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Крім того, доводи ОСОБА_1 про невідповідність вимогам закону положень оспореного п. 4 договору позики в частині зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки згідно умов договору в позику передані грошові кошти в національній валюті України із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті.

За таких обставин вимога позову ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 4 договору позики, укладеного 07.03.2018 року із ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Крім того, 07.03.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно умов якого згідно з договором позики, укладеним між іпотекодавцем ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (іпотекодержатель), надав іпотекодавцю позику в сумі 342 536 грн. 44 коп., що на день до укладання цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 13 000 доларів США 00 центів, на забезпечення виконання якого іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2012 року. Іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов договору основного зобов`язання.

Також, договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає одним із способів позасудового задоволення вимог іпотекодержателя - передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме запису про право власності № 28458024, 16.10.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костенком М.О., який діяв як державний реєстратор, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 43587033 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки серія та номер 547 від 07.03.2018 року, яке ОСОБА_1 в межах цієї справи не оскаржує (а.с. 155).

22.11.2018 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 132-133).

Таким чином, ОСОБА_1 не був стороною оспореного ним договору купівлі-продажу квартири від 22.11.2018 року, а стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 проведено шляхом набуття права власності на цю квартиру, а не як помилково зазначає позивач у спосіб її реалізації від імені ОСОБА_1 в порядку Закону України «Про іпотеку».

При цьому, на стадії підготовчого провадження судом відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України з`ясовувався обсяг позовних вимог, підстави та предмет позову, однак представник позивача наполягав на вирішенні позову ОСОБА_1 в поданій ним редакції.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири не вчинявся в порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку», суд не має підстав для застосування положень цього Закону до спірних правовідносин, а тому з урахуванням підстав та предмету позову ОСОБА_1 його вимога про визнання укладеного 22.11.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 внаслідок порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки також задоволенню не підлягає.

Інші доводи ОСОБА_1 не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання договору позики частково недійсним та визнання договір купівлі-продажу квартири недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя