Справа № 149/2479/20
Провадження № 22-ц/801/1672/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 рокуСправа № 149/2479/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Стадника І.М., Якименко М.М.

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 -Шевчук Ю.О., відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №149/2479/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2021 року, яке ухвалене суддею Павлюк О.О. в Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області, повний текст складено 07 червня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, мотивуючи позовні вимоги тим, що сторони з 14 лютого 2007 року по 09 січня 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

01 серпня 2017 року позивач ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , яку вважає своєю приватною власністю, оскільки вони з відповідачем припинили ведення спільного господарства у листопаді 2016, а квартиру вона придбала 01 серпня 2017. Факт припинення шлюбних відносин, як вказує позивач, підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 січня 2019 року (справа № 149/3067/18), де зазначено, що подружні відносини між сторонами фактично припинені, протягом останніх трьох років вони проживають окремо.

Отже, просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню. Просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, не спростовують висновки суду першої інстанції, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти та належить їй на праві особистої приватної власності.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14 лютого 2007 року зареєстрували шлюб, який рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 січня 2019 року (набуло законної сили 07 лютого 2019 року) - розірвано (а.с.10).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2017 (а.с.6 8) ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1.3 вказаного договору на момент набуття вказаної в цьому договорі квартири покупець перебуває в зареєстрованому шлюбі. На купівлю квартири та укладення цього договору купівлі-продажу отримано згоду чоловіка покупця - ОСОБА_3 , що підтверджується його заявою від 01 серпня 2017 року, справжність його підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О.Л. 01 серпня 2017 року за реєстром № 841.

Доказів скасування вказаного пункту сторонами суду не надано, і факт надання зазначеної згоди відповідачем на час придбання квартири сторонами не заперечується.

Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18).

Згідно довідок ГУ ДПС у Вінницькій області (а.с.74 81), ОСОБА_3 згідно поданих декларацій платника єдиного податку отримав доходи: за 2013 - 229771 грн; за 2013 - 116825 грн; за 2014 - 253085 грн; за 2015 - 643353 грн; за 2016 - 567088 грн; за 2017 - 776616 грн; за 2018 - 790941 грн; за 2019 - 892680 грн.

Згідно копій податкових декларацій ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця за 2015-2019 роки (а.с.63 67), отримувала дохід за 2015 рік - 443926 грн, 2016 рік - 761147 грн, за 2017 рік - 744898 грн, за 2018 рік - 771196 грн, 2019 рік - 706808 грн.

Зазначене підтверджує, фінансову можливість для придбання спірної квартири за рахунок коштів, якими ОСОБА_1 і ОСОБА_3 володіли, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту».

Отже, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірну квартиру відповідно до частини шостої статті 57 СК України, оскільки такі аргументи під час розгляду справи не підтвердились та спростовуються матеріалами справи, а рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 січня 2019 року (у справі про розірвання шлюбу) конкретної дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не встановлено.

Зокрема, посилання про припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами міститься в описовій частині даного рішення (а.с.10), де зазначаються обставини на які посилався позивач в своїй позовній заяві, не можуть розцінюватись, як встановлені обставини судом в ході розгляду справи. Зазначена в цьому рішенні обставина щодо окремого проживання сторін протягом останніх трьох років, не може вважатися преюдиційною, оскільки доведеність обставин, на які посилався позивач, судом при ухваленні рішення про розірвання шлюбу щодо часу припинення спільного проживання не перевірялась, та в резолютивній або мотивувальній частині рішення судом не встановлювалась, а тому доводи апеляційної скарги є безпідставними.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України, а тому щодо спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені статтею 120 СК України.

Згідно вимог частини 1 статті 81 ЦПК України, позивач не надала доказів необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на це майно, з урахуванням того, що тягар по доказуванню обставин для спростування такої презумпції закон покладає саме на того із подружжя, який її спростовує.

Крім того, в матеріалах справи міститься договір дарування частки нерухомого майна від 19 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1023, за яким ОСОБА_1 передає безоплатно (дарує), а ОСОБА_3 прийняв дарунок - 53/100 часток з належних дарувальнику 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_2 . (а.с.68 69). Зазначене нерухоме майно на момент укладення договору належало позивачеві відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 2015 року.

Також, згідно договору дарування нерухомого майна від 19 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1026, ОСОБА_1 передає безоплатно, а ОСОБА_3 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий номер :00:001:1439, розташовану по АДРЕСА_2 (а.с.71 72).

Отже, після придбання спірної квартири 01 серпня 2017 року, позивач 19 вересня 2017 року подарувала відповідачу частину нежитлових будівель і споруд та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_2 , що спростовує доводи позивача про припинення між сторонами на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, фактичних шлюбних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

За умови не доведення факту придбання спірної квартири після припинення шлюбно-сімейних відносин з відповідачем за особисті кошти позивача, тобто матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя не спростувала, що є її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого нею позову.

За таких обставин, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 липня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Стадник І.М.

Якименко М.М.