Справа № 236/2952/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2021 м. Лиман

Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Сердюк Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Калюжної Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Лиман, за відсутністю сторін цивільну справу за заявою ОСОБА_1 заінтересована особа: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про встановлення факту перебування на утриманні -

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2021 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні (а.с. 1-2).

Ухвалою судді від 27 липня 2021 року заяву прийнято до провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с.35-36).

Заявниця ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду у справи, в судове засідання не прибула, заявлені вимоги підтримала, просила заяву задовольнити, справу розглянути без її участі, про що суду надала відповідну заяву (а.с. 2).

Заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом (а.с.39); заінтересованою особою не направлено свого представника для участі в судовому засіданні, заперечень проти задоволення заяви заінтересованою особою висловлено не було.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 квітня 1979 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наданою заявником копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 30 квітня 1968 року, актовий запис № 71 (а.с.14).

Згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Селидівським МВ УМВС України в Донецькій області 28 вересня 2005 року, заявник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-10). За цією ж адресою був зареєстрований і чоловік заявника ОСОБА_3 , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого иданого Селидівським МВ УМВС України в Донецькій області 21 червня 1999 року (а.с. 15).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Донецьк Донецької області, що підтверджується наданою заявником копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 17 жовтня 2014 року, актовий запис № 1254 (а.с. 18).

На підтвердження факту сумісного проживання заявником надана копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того, заявником надана довідка № 336 від 29 січня 2021 року, видана начальником житлово-експлуатаційної дільниці за зареєстрованим місцем проживання заявника, в якій зазначено, що заявник ОСОБА_1 проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 та знаходилась на його утриманні (а.с.19).

Відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк Донецької області є населеним пунктом, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження.

ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, &92).

У Постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17 зазначено, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи наведене, вирішуючи питання щодо допустимості та належності зазначених доказів, суд приймає до уваги досліджену у судовому засіданні копію довідки № 336 від 29 січня 2021 року, яка хоч і не є офіційним документом, що створює самі по собі правові наслідки, однак у сукупності з іншими доказами може слугувати джерелом тих фактичних даних, які дають суду можливість дійти висновку про те, що заявник зі своїм чоловіком дійсно проживали за адресою: АДРЕСА_1 та знаходилась на його утриманні.

Згідно довідки від 27 серпня 2019 року № 1442- заявник є внутрішньо переміщеною особою та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12).

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини тощо.

Як роз`яснено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Суду надані належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом за однією адресою та вели спільний побут, мали спільний бюджет. Проте, заявник позбавлена отримати довідку про спільне проживання разом із своїм чоловіком, оскільки останній помер на тимчасово непідконтрольній Україні території. у зв`язку з пич заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 76, 81, 247, 258, 259, 263-265, 273, 293, 315, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про встановлення факту перебування на утриманні - задовольнити.

Встановити факт , що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 , перебувала на утриманні чоловіка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 13 серпня 2021 року.

Головуюча суддя -