Дата документу 17.08.2021 Справа № 325/1070/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №325/1070/20 Головуючий у 1 інстанції: Діденко Є.В.
Провадження № 22-ц/807/1547/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткова І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19 серпня 2003 року вона шляхом укладання договору дарування земельних ділянок набула право власності на земельну ділянку площею 0,35 та, розташовану на території Степанівської Першої сільської ради Приазовського району Запорізької області, передану для ведення особистого селянського господарства.

Вказану земельну ділянку нею було зареєстровано та отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЗП №038903 від 27 січня 2004 року на земельну ділянку з кадастровим номером 0:04:030:0005.

Згідно із відповіддю, наданою Приазовським районним відділом Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області, за нею зареєстровано технічну документацію на земельну ділянку площею 0,35 га за кадастровим номером :04:030:0003.

Кадастровий номер 0:04:030:0005, який вказаний у державному акті ЗП №038903 від 27.01.2004 року у вказаний державний акт вписаний помилково.

Земельна ділянка з кадастровим номером 0:04:030:0005, яка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЗП №038903 мала би належати їй, зареєстрована за ОСОБА_7 та знаходиться за іншою адресою, має іншу площу.

20.07.2020 року нею до Приазовського районного відділу Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області було подано заяву про внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки кадастровий номер :04:030:0003.

У внесенні відомостей до Державного земельного кадастру Позивачу було відмовлено на підставі того, що межі земельної ділянки кадастровий номер :04:030:0003 мають перетин з низкою інших земельних ділянок, а саме:

1) :04:030:0033, площа співпадає на 8,0103%, земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 25.07.2006 року, документ, що посвідчує право - державний акт ЯГ 710410 від 30.08.2007 року;

2) :04:030:0026, площа співпадає на 3,9577%, земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі цивільно-правового договору від 18.05.2006 року, документ, що посвідчує право - державний акт ЗП 147154 від 25.09.2006 року;

3) :04:030:0027, площа співпадає на 21,5912%, земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі цивільно-правового договору від 12.05.2006 року, документ, що посвідчує право - державний акт ЗП 147615;

4) :04:030:0035, площа співпадає на 3,7544%, земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_3 , на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 05.04.2006 року, документ, що посвідчує право - державний акт ЯГ 710411 від 30.08.2007 року.

Згідно даних Державного земельного кадастру всі правочини, що стали підставою для виникнення права власності на земельні ділянки, що мають перетини із земельною ділянкою, належною їй, були вчинені після 27 січня 2004 року, всі державні акти, що посвідчують права власності на вказані земельні ділянки, були видані також після 27 січня 2004 року, тобто після виникнення її права власності на вказану земельну ділянку.

Таким чином, Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області та Олександрівською сільською радою Приазовського району Запорізької області при оформленні державних актів, які видано позивачу та третім особам допущено порушення пунктів 1.12, 1.16, 2.1, 2.2, 2.6, 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999року, що призвело до порушення її прав.

На підставі зазначеного просила: визнати недійсними з моменту видання наступні державні акти на право власності на земельні ділянки: № ЗП 147154 від 25.09.2006 року, № ЯГ 710410 від 30.08.2007 року, № 147615, № ЯГ 710411 від 30.08.2007 року; скасувати державну реєстрацію відповідних земельних ділянок; покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, доведеність позовних вимог, визнання Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області факту перетину належної їй земельної ділянки із земельними ділянками третіх осіб, визнання ОСОБА_6 , ОСОБА_3 факту порушення її прав, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволенні позову.

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що вчиняло дії під час розгляду заяви позивача стосовно внесення відомостей щодо реєстрації земельної ділянки земельної ділянки з дотриманням чинного законодавства.

ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що отримання ним у власність земельної ділянки відбулось на законних підставах та у встановленому на той час законодавством порядку, на момент формування земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , вже були сформовані земельні ділянки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , позивач не скористався правом заявити клопотання про проведення судової експертизи, технічна документація на земельну ділянку ОСОБА_1 має недоліки, позивачем пропущено строк позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.08.2003 року ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку площею 0,35 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Степанівської Першої сільської ради Приазовського району Запорізької області, передану для ведення особистого смілянського господарства на підставі договору дарування від 19.08.2003 року, посвідченого виконуючою обов`язки державного нотаріуса Приазовської державної нотаріальної контори Володіною О.С., за реєстраційним номером 583 (т.1, а.с. 23).

27.01.2004 року ОСОБА_1 отримала державний акт Серія ЗП №03803 на право власності на земельну ділянку площею 0,35 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Степанівської Першої сільської Ради Приазовського району Запорізької області, кадастровий номер :04:030:0005 (т.1, а.с. 24).

При цьому з плану меж земельної ділянки, яка належить позивачці, вбачається, що вказана земельна ділянка межує із земельними ділянками: землевласників: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та землями загального користування (т.1, а.с.23 зворот.).

Згідно з листом відділу у Приазовському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 28.05.2020 року, відповідно до бази даних місцевого архіву відділу за кадастровим номером :04:030:0005 зареєстрована земельна ділянка площею 0,2502 га для обслуговування житлового будинку на території АДРЕСА_1 , за ОСОБА_7 на підставі договору дарування та отримано державний акт серія ЯЕ №056230 від 27.08.2008 року. Відповідно до бази даних за ОСОБА_1 зареєстрована технічна документація на земельні ділянки площею 0,2500 га 0,35 га з кадастровим номером :04:030:0004 та :04:030:0003 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

Кадастровий номер, який вказаний у державному акті ЗП № 038903 від 27.01.2004 року :04:030:0005) зареєстрований за ОСОБА_1 , помилково вписаний у вищевказаний державний акт (т.1, а.с.26).

Рішенням державного кадастрового реєстратора № РВ-020 від 20.07.2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з таких підстав: 1) електронний документ не відповідає встановленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; 2) розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (т.1, а.с. 27 ).

У висновку щодо перевірки електронного документа зазначено про перетин земельної ділянки :04:030:0003 з ділянками: :04:030:0033, площа співпадає на 8,0103%; :04:030:0026, площа співпадає на 3,9577%; :04:030:0027, площа співпадає на 21,5912%; :04:030:0035, площа співпадає на 3,7544% (т.1, а.с. 30).

Згідно з витягами з Державного земельного кадастру від 03.08.2020 року, 28.04.2020 року:

- земельна ділянка з кадастровим номером :04:030:0033, зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 25.07.2006 року, документ, що посвідчує право - державний акт ЯГ 710410 від 30.08.2007 року ;

- земельна ділянка з кадастровим номером :04:030:0026 зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі цивільно-правового договору від 18.05.2006 року, документ, що посвідчує право - державний акт ЗП 147154 від 25.09.2006 року;

- земельна ділянка з кадастровим номером :04:030:0027 зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі цивільно-правового договору від 12.05.2006 року, документ, що посвідчує право - державний акт ЗП 147615;

- земельна ділянка з кадастровим номером :04:030:0035 зареєстрована за ОСОБА_3 , на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 05.04.2006 року, документ, що посвідчує право - державний акт ЯГ 710411 від 30.08.2007 року (т.1, а.с. 36-55).

Кожна із зазначених земельних ділянок, які належать ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , а також земельна ділянка позивача, має затверджену належним чином землевпорядну документацію ( т.1, а.с. 80-177; т.2, а.с. 189-211).

Судом першої інстанції також встановлено, що на першій сторінці Технічного звіту щодо земельної ділянки ОСОБА_1 міститься виправлення останньої цифри кадастрового номера земельної ділянки (т.1, а.с. 81).

За змістом листа Степанівської Першої сільської ради від 07.09.2020 року № 448 в період 2015-2016 років у процесі розгляду звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_10 (дружини ОСОБА_6 ) щодо правомірності вириття ОСОБА_1 траншеї по периметру її ділянки землевпорядником було здійснено виїзд на місце суперечки, зроблено обмір земельної ділянки ОСОБА_1 та з`ясовано, що від траншеї, яка виступає за слів ОСОБА_1 суміжною земельною ділянкою та візуальною межею з іншої сторони ділянки (лінія електропередач) розміри не відповідають державному акту ( т.1, а.с. 209).

Статтею 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтями 79, 79-1 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Частиною 2 цієї статті передбачено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

Частиною 1 ст. 126 ЗК України (в редакції Закону України від 05.07.2012 року № 5059-VI) визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За приписами ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (ч.1 ст. 153 ЗК України).

Згідно зі ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» надані наступні визначення понять:

державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами;

державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера;

кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об`єкти Державного земельного кадастру.

Доводи позовної заяви ОСОБА_1 ґрунтуються на незаконності виданих третім особам у справі державних актів на право власності на земельні ділянки, оскільки вони перетинаються із земельною ділянкою позивачки, і у зв`язку з цим порушують її право власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даній справі підлягає доведенню, зокрема, наявність накладення (перетину) земельних ділянок позивача ОСОБА_1 і третіх осіб у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які такий факт заперечують.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що треті особи в своїх поясненнях суду визнавали факт перетину меж земельних ділянок, оскільки як вбачається з пояснень третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вони визнавали той факт, що між ними та позивачкою існує спір, посилались на порушення їх прав позивачкою, однак заперечували факт накладання належних ним на праві власності земельних ділянок на земельну ділянку ОСОБА_1 .

На підтвердження факту перетину земельних ділянок позивач посилається на рішення державного кадастрового реєстратора № РВ-020 від 20.07.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, зокрема, через перетин з іншими земельними ділянками.

Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статей 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 103 ЦПК України визначено, що однією з підстав для призначення у справі експертизи, є необхідність спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що для висновків про порушення права позивача мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у його власності, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази, зазвичай, можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказав, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті. При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих самих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельні ділянки ... Дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань. Крім того, у зв`язку з тим, що саме позивачем, як ініціатором судового провадження у даній справі, не надано доказів знаходження вказаних ділянок на території відповідача, а для з`ясування вказаної обставини суд дійшов висновку щодо необхідності призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи, місцевий суд мотивовано попередньо поклав судові витрати за проведення такої експертизи саме на позивача. Однак, судова експертиза була не проведена, оскільки позивачем не здійснено її оплату, хоча такий обов`язок покладався саме на відповідну особу».

У справі № 370/2351/16-ц позивач доводив наявність перетину меж земельних ділянок виключно рішенням державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей про земельну ділянку. Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року погодився із висновками суду першої інстанції про те, що рішення державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру винесені лише на підставі даних Державного земельного кадастру, без дослідження фактичного землекористування сторін та співставлення їх правовстановлюючих документів, жодних графічних матеріалів до цих рішень не додано, що позбавляє можливості встановити наявність чи відсутність факту накладення земельних ділянок сторін та порушення їх землекористування.

Аналізуючи рішення державного кадастрового реєстратора № РВ-020 від 20.07.2020 року у цій справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказане рішення прийнято лише на підставі даних Державного земельного кадастру, без дослідження фактичного землекористування сторін, меж земельних ділянок та співставлення їх правовстановлюючих документів.

Висновок щодо перевірки електронного документа, який доданий до рішення державного кадастрового реєстратора № РВ-020 від 20.07.2020 року, не містить відомостей, яка саме земельна ділянка і з яким кадастровим номером перетинається з іншими земельними ділянками. На викопіюванні з кадастрової карти графічно зображена лише одна земельна ділянка без зазначення її кадастрового номера, і відсутні будь-які відомості про перетин між земельними ділянками, кадастрові номери сусідніх земельних ділянок (т.1, а.с. 30).

Не відповідають фактичним обставинам справи твердження апеляційної скарги про те, що власники суміжних земельних ділянок треті особи у справі отримали земельні ділянки у власність внаслідок приватизації та пізніше за неї (19 серпня 2003 року).

Зокрема, ОСОБА_4 набула права власності на суміжну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2006 року, укладеного між нею та ОСОБА_11 (т.1, а.с.17-18). При цьому в матеріалах справи знаходиться копія державного акту на право приватної власності, виданого ОСОБА_11 01 серпня 1994 року (т.1, а.с.19-20).

Крім того, зазначені твердження спростовуються змістом державного акту серії ЗП №038903 від 27.01.2004 року, долученого позивачем до позовної заяви.

З плану меж земельної ділянки з кадастровим номером 0:04:030:0005 вбачається, що встановлення меж відбулося з урахуванням меж земельних ділянок ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (т.1, а.с.23 зворот.).

Аналізуючи висновок експерта № 1563-20 від 09.12.2020 року, яким встановлено те, що підписи на Актах встановлення меж земельних ділянок в натурі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, суд правильно вказав у рішенні, що зазначеними обставинами позивач не обґрунтовував позовні вимоги, а відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог, зокрема в межах предмета і підстав позову.

Отже, обґрунтованим є висновок суду про те, що рішення державного кадастрового реєстратора у цій справі не дає можливості достовірно встановити наявність чи відсутність факту накладення земельних ділянок учасників справи та порушення їх землекористування.

Будь-яких інших належних доказів, на підставі яких окремо чи у сукупності можливо було би встановити факт перетинання меж земельних ділянок, зокрема висновків земельної експертизи, позивачкою суду не надано.

За змістом ст. ст. 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається на власний розсуд своїми правами, у тому числі подавати заяви та клопотання заявник має право звернутися із заявою, змінити своє прохання в заяві, відмовитися від заяви тощо.

Суд не може примушувати учасників справи до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, сприяючи сторонам у реалізації їх процесуальних прав, для встановлення факту накладення земельних ділянок, роз`яснював позивачці і її представнику право заявити клопотання про призначення судової земельної експертизи, проте представник позивачки відмовився заявляти клопотання, скориставшись своїми правами на власний розсуд.

Апеляційна скарга також не містить відповідного клопотання.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 заявила вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, які належать ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві (стаття 48 ЦПК України).

Суб`єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред`явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб`єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (стаття 52 ЦПК України).

Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб`єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні однієї із сторін з метою захисту своїх суб`єктивних прав та інтересів (стаття 53 ЦПК України).

Сторони, крім прав та обов`язків, визначених статтею 43 ЦПК України, мають ще додаткові права, встановлені статтею 49 ЦПК України.

Оскільки відповідно до статей 43, 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на відміну від сторін обмежені в процесуальних правах, суд не вправі ухвалювати щодо них рішення.

Відповідно до ст. ст. 263, 265 ЦПК України рішення у справі може ухвалюватися лише щодо сторін.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються права власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на земельні ділянки, які не є відповідачами у справі.

В той же час будь-яких вимог щодо відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області позовна заява не містить.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В.Кочеткова