Справа № 183/4662/20
№ 2/183/1003/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Крохмалюк І.П., за участі: секретаря судового засідання Нікітіної К.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради, про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Новомосковської міської ради, в якому, з урахуванням залучення Комунального підприємства «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради в якості третьої особи, зазначає, що в період з 11 грудня 2018 року по 25 серпня 2020 року вона знаходилася у трудових відносинах з комунальним підприємством «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради, засновником та власником якого є Новомосковська міська рада. За період її роботи відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 35527 грн 61 коп., ця ж заборгованість не була виплачена і після припинення трудових відносин.

Крім того, позивач зазначає, що на підставі рішення Новомосковської міської ради №1273 від 29 травня 2020 року XXVII сесії VII скликання, комунальне підприємство «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради знаходиться в стані ліквідації, тому 25 серпня 2020 року позивач була звільнена у зв`язку з ліквідацією підприємства за ч. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно з наказом № 65 від 12 серпня 2020 року. Цим же наказом також передбачена виплата позивачу вихідної допомоги, відповідно до ст.44 КЗпП України та компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 17 календарних днів. В порушення ч.1 ст. 116 КЗпП України, в день звільнення - 25 серпня 2020 року відповідач письмово повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні, але не здійснив виплату належних коштів. Згідно з довідкою відповідача № 91 від 25 серпня 2020 року у зв`язку зі звільненням позивачу нараховано до виплати: 5535,53 грн - заробітна плата за червень 2020 року, 8404,85 грн - заробітна плата за липень 2020 року, 7943, 81 грн. - заробітна плата за серпень 2020 року, 5120,34 грн - компенсація за 17 днів невикористаної відпустки, 8523,08 грн - вихідна допомога при звільненні. Загальна сума, не виплачена позивачу становить 35527 грн 61 коп. Більш того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з довідкою відповідача № 91 від 25 серпня 2020 року середньомісячна заробітна плата позивача з розрахунку за два календарні місяці роботи склала 8523 грн 08 коп. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 415 грн 76 коп. Також, директором підприємства Чумаком В. В. згідно наказу №33В від 30 липня 2020 року «Про надання щорічної матеріальної допомоги працівникам КП «Муніципальна варта» НМР згідно з п. 5.1, 5.2. Положення про преміювання, виплату надбавок та надання матеріальних допомог № 8В від 10 січня 2020 року, всім працівникам підприємства було нараховано щорічну матеріальну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати з урахуванням всіх надбавок і доплат, яка, у випадку позивача складає суму в розмірі 8523 грн 08 коп.

З посиланням на вимоги ч.1 ст.83, ч.1 ст.47, ч.1 ст.116. ч.1 ст.117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача, саме Новомосковської міської ради заборгованість по заробітній платі у розмірі 35527 грн 61 коп. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження по справі. Ухвалою суду від 23.06.2021 року в якості третьої особи залучено Комунальне підприємство «Муніципальна варта».

Позивач в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Згідно з поясненнями просив замінити його на належного відповідача - КП «Муніципальна варта» НМР.

Представник третьої особи пояснення не надав, в судове засідання не з`явився, підстав неявки не повідомив.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Судом встановлено, що згідно з копією витягу зі статуту КП «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради /а.с.20/, відповідач є засновником та власником Комунального підприємство «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради, належить до комунальної власності територіальної громади міста Новомосковська.

ОСОБА_1 11 грудня 2018 року наказом від 10 грудня 2018 року № 4 прийнята на роботу оператора диспетчера. 25 серпня 2020 року звільнена у зв`язку з ліквідацією підприємства за п.1 ст.40 КЗпП України наказом № 53 від 12 серпня 2020 року /а.с.6-10, 13, 15/.

На підставі рішення Новомосковської міської ради №1273 від 29 травня 2020 року XXVII сесії VII скликання, комунальне підприємство «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради знаходиться в стані ліквідації /а.с.16/.

З довідки № 91 від 25 серпня 2020 року про заборгованість по заробітній платі при звільненні, середньоденну та середньомісячну заробітну плату, складену головою комісії з ліквідації КП «Муніціпальна варта» вбачається, що за період роботи ОСОБА_1 відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 35527 грн 61 коп. Позивачу нараховано до виплати: 5535,53 грн - заробітна плата за червень 2020 року, 8404,85 грн - заробітна плата за липень 2020 року, 7943, 81 грн. - заробітна плата за серпень 2020 року, 5120,34 грн - компенсація за 17 днів невикористаної відпустки, 8523,08 грн - вихідна допомога при звільненні. Середньомісячна заробітна плата позивача з розрахунку за два календарні місяці роботи склала 8523 грн 08 коп. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 415 грн 76 коп /а.с.11/.

29 липня 2020 року позивачу відповідачем надана відповідь про неможливість надання наказу про прийняття на роботу з підстав його відсутності /а.с.14/.

Також судом досліджено: копії Положення про систему та умови оплати праці працівників КП «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради /а.с.18-19/, положення про преміювання, виплату надбавок та надання матеріальних допомог працівникам КП /а.с.21/, заяву позивача про виплату матеріальної допомоги /а.с.22/, наказ № 33В про надання щорічної матеріальної допомоги працівникам /а.с.23/, якими підтверджено підстави нарахування матеріальної допомоги позивачу; наказ від 16 червня 2020 року про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією /а.с.17/, яким підтверджено дійсні причини звільнення позивача; відповідь Новомосковської місцевої прокуратури № 04/41-93-20 від 07 серпня 2020 року /а.с.24/, відповідь Виконавчого комітету Новомосковської міської ради /а.с.25/, якими підтверджено факт вжиття заходів з встановлення причини та факту порушення трудових прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Аналіз норм матеріального права та їх застосування.

Відповідно до частини першої статті 176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.

Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України.

За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.

Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.

Така відповідальність передбачена, зокрема, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства.

Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі дійсно не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції, як на тому наполягав позивач у своєму позові.

Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.

При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.

Відповідно до положень статей 77 та 78 Господарського кодексу України (далі -ГК України) в Україні можуть створюватись казенні державні та комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства.

Згідно з частиною другою статті 77 ГК України казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл.

Крім того, Господарський кодекс України визначає також правовий статус державного комерційного підприємства (статті 74 - 75 ГК України), яке за змістом цих норм відповідає за своїми зобов`язаннями самостійно.

Разом з тим, стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

Зазначені норми права також містять положення щодо відповідальності цих підприємств по боргам. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (частина сьома статті 77 ГК України).

У нормах частини сьомої статті 77 ГК України не міститься будь-якого обмеженого кола зобов`язань, за якими орган управління несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Отже, до таких зобов`язань можуть належати і вимоги щодо заробітної плати.

Щодо відповідальності комунального унітарного підприємства за своїм зобов`язанням, то ГК України чітких положень не містить. Однак згідно з частиною десятою статті 77 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що правовий режим відповідальності комунального унітарного комерційного або некомерційного підприємства визначається відповідно до вимог правового режиму відповідальності державного комерційного або казенного підприємства.

Стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності за усіма зобов`язаннями підприємства.

Проте, враховуючи її зміст у поєднанні зі змістом положень статті 78 ГК України, можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства за своїми боргами за господарськими зобов`язаннями визначається залежно від його виду: некомерційного або комерційного підприємства.

Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (ч. 3 статті 78 ГК України).

Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном.

При цьому, комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства.

Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно - господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (стаття 136 ГК України).

Тлумачення статей 74 - 75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У разі незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника.

Отже, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням пов`язаним, із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства (частина сьома статті 77 ГК України).

Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно.

Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування.

Висновки суду щодо позовних вимог.

Відповідно до статті 94 КЗпП України - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньо годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Водночас, суть спірних правовідносин свідчить, що не дивлячись на те, що Новомосковська міська рада є засновником відповідача, однак Новомосковська міська рада не є роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах, оскільки міською радою, в межах повноважень визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконувались владні функції, що характеризуються наданням різноманітних управлінських послуг комунальному підприємству «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради та справлянням на нього владного впливу в рамках публічно-правових відносин.

За таких обставин, вимоги саме до Новомосковської міської ради є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 176 ЦК України територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб у трудових правовідносинах. При цьому, на момент розгляду справи в суду саме комунальне підприємство ще не ліквідоване і самостійно проводить свою господарську діяльність.

Тобто для вирішення питання про субсидіарну відповідальність підприємства (роботодавця) та органу місцевого самоврядування (як учасника та засновника такої юридичної особи) необхідно встановлення наявності чи відсутності підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства, зокрема, мету здійснення господарської діяльності підприємства, його сферу діяльності та факт банкрутства.

З наданої суду копії витягу зі статуту Комунального підприємства «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради не вбачається що відповідач за способом утворення є виключно унітарним, комерційним підприємством та діє з метою отримання прибутку, і на момент розгляду справи не є ліквідованим. Крім того, вбачається що підприємство від свого імені виступає в господарських відносинах та несе відповідальність за результати своєї господарської діяльності, не несе відповідальності за зобов`язання власника.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Позивачем подано позов саме до Новомосковської міської ради. За таких обставин, позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача.

Встановлені в судовому засіданні обставини не позбавляють позивача на звернення до суду з позовом про виплату грошових зобов`язань, що виникли на підставі трудових правовідносин, саме з КП «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради», як роботодавця.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд -

вирішив:

відмовити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) у задоволенні позову до Новомосковської міської ради (, юридична адреса: вул. Гетьманська, 14, м. Новомосковськ Дніпропетровської області), третя особа - Комунальне підприємство «Муніципальна варта» Новомосковської міської ради (, юридична адреса: вул. Гетьманська, 14, м. Новомосковськ Дніпропетровської області), про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.П. Крохмалюк