У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайоного суду Закарпатської області Зарева Н.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та Ужгородської міської ради щодо визнання права власності на нерухоме майно та заяву про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та Ужгородської міської ради щодо визнання за ним права власності на автобусну зупинку в комплексі з торговим павільйоном загальною площею 31,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 та на автобусну зупинку в комплексі з торговим павільйоном загальною площею 15,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 .

В обгрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те, що згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про надання дозволів на будівництво автобусних зупинок» № 21 від 21.01.2007 року його дружині ОСОБА_2 було надано дозвіл на облаштування автобусних зупинок в комплексі з торговими павільйонами площею до 10 кв. у АДРЕСА_1 .

Чотирнадцятого червня 2007 року Управління майном міста Ужгород уклало договір з ОСОБА_2 про безкоштовне користування авто зупинкою комплексом з торговим павільйоном за даною адресою.

Окрім цього, в 2007 році, ними побудовано та здано в експлуатацію ще одну автобусну зупинку в комплексі з торговим павільйоном загальною площею 15,6 кв. м. в АДРЕСА_2 ., договір про користування якою укладено 31 жовтня 2007 року з Управлінням майном міста Ужгорода на 10 років.

Враховуючи те, що оскільки позивач разом зі своєю покійною дружиною за спільні кошти побудували дане майно, позивач вважає, що у нього є всі підстави вважати себе власником даних об`єктів. При цьому процес реєстрації права власності та спірне майно не є можливим, оскільки відповідач вважає, що дане майно було надано позивачу тільки у користування згідно з відповідним Договором безкоштовного користування автозупинкою-комплексом.

Окрім цього, позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій посилаючись на те, що у зв`язку з проведенням аукціону з оренди належних йому торгівельних павільйонів 09 серпня 2021 року, просив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автобусні зупинки в комплексі з торговими павільйонами АДРЕСА_1 та Гагаріна, а також заборонити Ужгородській міській раді, в тому числі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, їх посадовим особам та структурним підрозділам, приймати будь-які рішення щодо даних автобусних зупинок в комплексі з торговими павільйонами або прав на них в будь-який спосіб, в тому числі, щодо викупу, продажу, оренди заборонити будь-які дії щодо знесення, перебудови та реконструкції спірного майна.

Дослідивши матеріали позовної заяви суддя дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та

інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з позовної заяви, учасниками спірних відносин є Ужгородська міська рада,її структурний підрозділ у вигляді Департаменту міського господарства та позивач ОСОБА_1 . Відносини щодо спірного майна виникли на підставі договору (правочину), укладеного між Управлінням майном м. Ужгорода та приватним підприємцем ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 1, 6 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи:

- у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

Положеннями ст. 3 ГК України передбачено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

При цьому приписами ст. 2 ГК України визначено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Згідно з ст. 55 ГК України, суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, громадяни України, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, між дружиною позивача, яка в момент укладення договору № 32 безкоштовного користування авто зупинкою-комплексом від 31.10.2007 року діяла як суб`єкт підприємницької діяльності, тобто, як суб`єкт господарювання, та відповідачем Ужгородською міською радою, виник господарський спір, пов`язаний з відносинами, щодо умов виконання даного правочину та визнання права власності на торгівельний павільйон, який був влаштований позивачем на підставі вказаного договору для здійснення підприємницької (господарської) діяльності.

Отже, з характеру та суті правовідносин вбачається спір про право, який не може бути предметом розгляду в цивільному судочинстві, оскільки сторонами такого є суб`єкти господарської діяльності, а сам спір виник у зв`язку із здійсненням позивачем такої діяльності та для забезпечення здійснення такої діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суддя дійшов до висновку про відмову у відкритті провадження.

Враховуючи, рішення про відмову у відкритті провадження з підстав, що подана позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ч. 1 ст. 19, п. 1 ч.1 ст. 186, 260, 261, 354 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної з моменту її підписання.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.І. Зарева