Справа № 149/556/21
Провадження № 22-ц/801/1585/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 рокуСправа № 149/556/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Ковальчука О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Павлюк О.О., в залі суду,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05.11.2018, в період шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, оскільки після припинення шлюбних відносин відповідач припинив надавати матеріальну допомогу на утримання доньки.

26 жовтня 2018 року Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2018 року і до повноліття дитини.

Позивач зазначає, що аліментів, які сплачує відповідач, недостатньо для забезпечення дитині належного рівня життя і такий розмір аліментів не відповідає прожитковому мінімуму, визначеному чинним законодавством, при цьому відповідач працює за кордоном та матеріально забезпечений, а її рівень доходів не дозволяє самостійно забезпечити доньку всім необхідним.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 звернувшись в суд із даним позовом просила змінити спосіб стягнення аліментів та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення донькою повноліття.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що в даному випадку не може бути змінено спосіб стягнення аліментів із визначеного судовим наказом від 26 жовтня 2018 року розміру 50 відсотків прожиткового мінімуму на ј заробітку (доходу), оскільки фактично має місце спір щодо зміни розміру аліментів, при цьому позивачем не доведено, що мала місце зміна матеріального становища сторін, а також чи існували інші обставини для зміни розміру аліментів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо предмету заявленого нею позову, оскільки заявлено було саме вимогу про зміну способу стягнення аліментів, а не їх розміру, і саме вона як стягувач має право в будь-який час змінити спосіб стягнення шляхом подачі відповідного позову.

Також, у апеляційній скарзі зазначено, що відповідач сплачує лише мінімальний гарантований розмір аліментів на утримання доньки, що є недостатнім для забезпечення їй належного рівня життя та не відповідає прожитковому мінімуму, визначеному чинним законодавством.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вище вимогам.

Так, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Судовим наказом Хмільницького міськрайонного суд Вінницької області від 26 жовтня 2018 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 23 жовтня 2018 року і до повноліття дитини (а.с. 8).

Постановою головного державного виконавця Калачик Д.В. від 05 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження №58276269 по виконанню зазначеного судового наказу (а.с. 9).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що в даному випадку фактично має місце спір лише щодо зміни розміру аліментів, підстави для чого позивачем не доведені.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Так, статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини що мають істотне значення.

У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 вказав, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Частиною першою статті 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, саме одержувач аліментів наділений правом на звернення до суду із вимогою про зміну способу стягнення аліментів. При цьому, положення ч. 3 ст. 181 СК України не пов`язують право особи, яка звертається до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів з обов`язком надання доказів про наявність підстав для зміни розміру аліментів, оскільки таке право одержувачу аліментів гарантовано вказаною нормою СК України.

З системного аналізу вищевказаних правових норм слідує висновок, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або у твердій грошовій сумі). Оскільки закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.

Стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з відповідача фактично є стягненням аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки розмір прожиткового мінімуму визначається у фіксованому розмірі, а відтак позивач має право на зміну способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку.

Щодо визначення розміру аліментів на утримання дитини у частці від доходу батька, то суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

При визначенні розміру аліментів враховуються обставини, передбачені положеннями статті 182 СК України, зокрема суд враховує, що відповідач є людиною працездатного віку, і відсутні відомості про наявність інших осіб на його утриманні.

Частиною п`ятою статті 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Отже, враховуючи, що стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яке проводиться з відповідача на підставі судового наказу, виданого Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області, фактично є стягненням аліментів у твердій грошовій сумі, і що позивач має право на зміну способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку, тому в даному випадку з урахуванням наведених вище норм права визначення аліментів у розмірі ј заробітку (доходу) платника аліментів, буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини щодо забезпечення їй належного рівня життя та не буде порушувати прав сторін у справі.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що у даному випадку фактично має місце спір лише щодо зміни розміру аліментів, є безпідставним через неправильне застосування судом першої інстанції вищезазначених норм матеріального права.

За наведених обставин, враховуючи насамперед інтереси дитини, її право на належний рівень життя та забезпечення нормальної життєдіяльності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та безпідставно відмовив в задоволенні позову про зміну способу стягнення аліментів.

У зв`язку з цим, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та зміну способу стягнення з відповідача аліментів з 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/4 частку усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом «в» частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнена від сплати судового збору у справі про зміну способу стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звільнений від сплати судових витрат, а тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги позивача та ухваленням нового рішення про задоволення позову, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, який підлягав до сплати при поданні позову в сумі 908 грн та судовий збір, який підлягав до сплати при поданні апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1 362 грн.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь і витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи в суді першої та апеляційної інстанції.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідні заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу було зроблено до закінчення судових дебатів і саму заяву з додатками подано у визначений законом строк.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

ОСОБА_1 на підтвердження понесених витрат в суді першої інстанції було надано: витяг з договору про надання правничої допомоги №82 від 22 лютого 2021 року, предметом якого є надання адвокатом Гурбою М.В. правничої допомоги клієнту (а.с. 28); розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 09 квітня 2021 року (а.с. 27); акт про надану правничу допомогу від 09 квітня 2021 року та квитанцію №б/н від 09 квітня 2021 року (а.с. 26), які підтверджують надання відповідної правничої допомоги та отримання адвокатом коштів у сумі 2000 грн.

На підтвердження понесених витрат за надання правничої допомоги при перегляді справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зроблено посилання на договір про надання правничої допомоги №82 від 22 лютого 2021 року, предметом якого є надання адвокатом Гурбою М.В. правничої допомоги клієнту та надано: розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 24 травня 2021 року (а.с. 48); акт про надану правничу допомогу від 24 травня 2021 року та квитанцію №б/н від 24 травня 2021 року (а.с. 50), які підтверджують надання відповідної правничої допомоги та отримання адвокатом коштів у сумі 2000 грн.

Отже, позивачем на підтвердження понесених витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції та при перегляді справи в суді апеляційної інстанції надано відповідні докази на загальну суму 4000 грн., які підлягають стягненню на її користь із відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів задовольнити.

Змінити спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року у цивільній справі №149/2795/18.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Припинити стягнення за виконавчим листом, який видано на виконання судового наказу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року у цивільній справі №149/2795/18, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2018 року і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при поданні позову до суду, в розмірі 908 грн (дев`ятсот вісім гривень) та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги на рішення суду, в розмірі 1 362 грн (одна тисяча триста шістдесят дві гривні).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції та під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

О. В. Ковальчук