ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/1514/20
Провадження № 22-ц/4820/958/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 9 квітня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

ОСОБА_2 зазначив, що 25 лютого 2015 року сторони уклали договір дарування квартири, посвідчений Шепетівською районною нотаріальною конторою Хмельницької області, за умовами якого він подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,0 кв.м, жилою площею 42,0 кв.м (далі квартира). Одночасно нотаріусом здійснена державна реєстрація права власності відповідача на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 8850586). Сторони мали намір укласти договір довічного утримання, оскільки позивач і його покійна дружина, ОСОБА_3 , потребували сторонньої допомоги, а відповідач погодився здійснювати догляд за ними. Після укладення договору позивач не передав ОСОБА_1 квартиру, продовжує проживати у ній і здійснює оплату комунальних послуг від свого імені. Оспорюваний правочин не відповідає внутрішній волі позивача щодо його правової природи і змісту, вчинений ним під впливом помилки та є удаваним, а тому в силу ст.ст. 203, 215, 229, 235 ЦК України його слід визнати недійсним. Оскільки у 2020 році ОСОБА_1 відмовився від виконання своїх обов`язків утримувати позивача, після чого той довідався про порушення свого права, то позовна давність не сплила.

За таких обставин ОСОБА_2 просив суд визнати договір дарування квартири від 25 лютого 2015 року, укладений між ним і ОСОБА_1 , недійсним і скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 9 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири, укладений 25 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шепетівської районної державної нотаріальної контори Хмельницької області Огородник Л.А., зареєстрований в реєстрі за №273.

Скасовано рішення зазначеного нотаріуса від 25 лютого 2015 року індексний номер 19597738 про державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_1 .

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 уклав договір дарування квартири під впливом помилки, тому згідно з приписами ст. 229 ЦК України такий договір є недійсним. Оскільки ОСОБА_2 довідався про порушення свого права лише у січні 2020 року (після смерті дружини ОСОБА_3 ), то ним не пропущена позовна давність.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору дарування квартири волевиявлення ОСОБА_2 було вільним і відповідало його внутрішній волі, а позивач не довів свою помилку щодо природи укладеного сторонами договору на момент його вчинення. ОСОБА_2 пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, натомість судом першої інстанції безпідставно відмовлено у застосуванні позовної давності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності представника відповідача

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.

4 червня 2021 року ОСОБА_1 одержав судову повістку про виклик у судове засідання, про що свідчить розписка (а.с. 128), тобто він повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді. Вручення судової повістки учаснику справи вважається врученням повістки і його представникові.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Шустер Я.В., звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що він зайнятий в іншій судовій справі та не може з`явитися до суду.

Оскільки поважність причини неявки представника відповідача, адвоката Шустера Я.В., не встановлена, ОСОБА_1 надав пояснення апеляційному суду, а також реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, то, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Встановлено, що ОСОБА_2 є особою похилого віку.

25 лютого 2015 року сторони уклали договір дарування, посвідчений Шепетівською районною нотаріальною конторою Хмельницької області (зареєстровано в реєстрі під №273), за умовами якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 квартиру. Одночасно нотаріусом здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 8850586).

У день укладення правочину ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 та його дружині, ОСОБА_3 , розписку про те, що взамін подарованої квартири він зобов`язується щомісячно надавати їм матеріальну допомогу у розмірі 1 000 грн, а у разі їх смерті поховати за власний рахунок, встановити пам`ятник та доглядати за могилами.

Після укладення договору ОСОБА_2 залишився проживати у квартирі та здійснював оплату комунальних послуг від свого імені, наразі ОСОБА_1 не вселявся у квартиру. До грудня 2020 року ОСОБА_1 щомісячно сплачував ОСОБА_2 матеріальну допомогу у розмірі 1 000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. ОСОБА_1 поніс витрати на її поховання.

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Із положень ч. 1 ст. 261 ЦК України слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права та їх вільного волевиявлення.

Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог щодо вільного волевиявлення сторін на вчинення правочину.

Якщо правочин вчинений сторонами з дефектом волі, то його може бути визнано судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За своєю правовою природою договір довічного утримання є оплатним, оскільки набувач набуває за цим договором майно у власність, а відчужувач необхідне утримання у вигляді певних матеріальних благ і послуг.

Характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто відсутній грошовий еквівалент зустрічного зобов`язання. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Отже відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь будь-якої дії майнового або немайнового характеру, всупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Зібрані докази, зокрема показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 6) та розписка ОСОБА_1 від 25 лютого 2015 року (а.с. 3а), достовірно вказують на те, що позивач є людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги. ОСОБА_2 та його покійна дружина ОСОБА_3 намагались отримати від ОСОБА_1 необхідну допомогу та догляд і не мали намір дарувати останньому квартиру.

До того ж, передача житлового приміщення між сторонами не відбулася. Після укладення ними договору дарування ОСОБА_2 продовжує проживати у квартирі, яка є його єдиним житлом, і самостійно сплачує за комунальні послуги (а.с. 8-11). У свою чергу, відповідач мешкає за іншою адресою та не намагався вселитися у квартиру.

Надані ОСОБА_1 докази, зокрема показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , письмові докази квитанція про сплату коштів, довідка про доходи, накладні, декларація про доходи, рахунки на оплату комунальних послуг (а.с. 27-36), не спростовують ці обставини.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, укладаючи договір дарування квартири, ОСОБА_2 помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи названого правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати постійний догляд за ним і його дружиною, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до нього лише після смерті позивача.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при укладенні договору дарування квартири волевиявлення ОСОБА_2 було вільним і відповідало його внутрішній волі, суперечать фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про неврахування судом норм чинного законодавства та неналежну оцінку судом зібраних доказів є необґрунтованими.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-372цс16) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 січня 2021 року (справа №754/15344/18), щодо підстав для визнання недійсним договору дарування квартири, вчиненого дарувальником під впливом помилки, є безпідставними, оскільки в цих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, у названих справах суд касаційної інстанції зазначив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Висловлюючи таку правову позицію, суди касаційної інстанції погодилися з висновками нижчестоящих судів про те, що позивачами не доведено вчинення договору дарування квартири під впливом помилки.

Водночас, у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції достовірно встановлено те, що ОСОБА_2 при укладенні договору дарування квартири від 25 лютого 2015 року помилився щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання.

Позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді. Тривалість загальної позовної давності встановлена у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Пред`являючи до суду позов, ОСОБА_2 зазначив, що про правову природу оспорюваного правочину він довідався лише у 2020 році, тобто після того, як ОСОБА_1 відмовився від надання матеріальної допомоги, а він ознайомився з текстом укладеного договору. Цю обставину в суді підтвердила свідок ОСОБА_4 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 зробив заяву про застосування позовної давності (а.с. 66). Натомість, ОСОБА_1 не довів об`єктивними та достатніми доказами правильність сприйняття ОСОБА_2 правової природи оспорюваного правочину на час його вчинення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 довідався про порушення свого права лише у січні 2020 року (після смерті дружини ОСОБА_3 ) та звернувся до суду з позовом у листопаді 2020 року, а тому ним не пропущена позовна давність.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_2 строку звернення до суду за захистом свого права суперечать фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 1 лютого 2021 року (справа №442/2196/19), щодо застосування наслідків спливу позовної давності, є безпідставними, оскільки в цій справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, за обставинами названої справи, у якій Верховний Суд висловив правову позицію, суди встановили, що позивач довідався про правову природу оспорюваного правочину, вчиненого ним під впливом помилки, більше ніж за три роки до його звернення з позовом до суду, у той час як у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, цей період не перевищує позовної давності.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 9 квітня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Горщар А.Г.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 21