Єдиний унікальний номер судової справи: 489/5558/20
Номер провадження 22-ц/812/1620/21 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікова В.І.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщенні того ж суду о 09 год 10 хв по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2006 року по 05 листопада 2010 рік, який за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2010 року було розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2011 року з нього були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 серпня 2010 року та до досягнення дитиною повноліття.

Наразі його щомісячний дохід від підприємницької діяльності становить орієнтовно 5000 -5500 грн. на місяць. Крім того, на теперішній час він має хронічне захворювання, яке потребує постійного лікування, кошти на яке він витрачає щомісячно приблизно 3600-4000 грн. Матеріальний стан відповідачки є стабільним, вона матеріально забезпечена, є приватним підприємцем. Враховуючи те, що для фізичних осіб підприємців, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, розмір заборгованості визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а він є фізичною особою підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, і з нього стягуються аліменти трохи більше 2 850 грн. щомісячно, такі суми для нього є надмірним тягарем.

Посилаючись на викладене позивач просив суд зменшити розмір аліментів, які стягнуті з нього на користь ОСОБА_2 за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2011 року на утримання дитини ОСОБА_3 народження з 1/4 частки на 1/6 частини заробітної плати (доходу) щомісячно, починаючи з дня ухвалення судового рішення до повноліття дитини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що доказів на підтвердження погіршення матеріального стану у період з 27 січня 2011 року по 09 листопада 2020 року позивачем не надано, а гомеопатичні препарати, призначені позивачу не є лікарськими засобами, а відтак посилання позивача на погіршення стану здоров`я та як доказ для зменшення розміру аліментів не можуть бути прийняті до уваги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було надано належної оцінки стосовно надання доказів на підтвердження факту погіршення його стану здоров`я, а крім того суд не взяв до уваги його матеріальне становище, яке погіршилось зокрема через встановлений в України карантин, через що зменшився попит населення у сфері громадського харчування, та яке є його основним видом діяльності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, натомість відповідачкою подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона зокрема просила в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити повному обсязі за їх необґрунтованості.

У судове засідання сторони не з`явились про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином. Сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2006 року, який за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2010 року розірвано (а.с.6,8).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2011 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 серпня 2010 року до досягнення дитиною повноліття, допустивши негайне виконання рішення в межах місячного платежу (а.с.10).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі N 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і погіршення здоров`я як самостійні підстави для зменшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни матеріального стану і погіршення здоров`я.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на зміну матеріального стану оскільки є ФОП та перебуває на спрощеній системі оподаткування, а його діяльність пов`язана з наданням послуг у сфері харчування, яка в період карантину не приносить прибутку так і погіршення здоров`я, наявність хронічного захворювання НВК.

Так, з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем. Вид економічної діяльності - діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (а.с.12).

Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку від 19 грудня 2019 року за вих. № 049, ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01 жовтня 2017 року (а.с.14).

Відповідно до відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 24 липня 2020 року ОСОБА_1 за 2019 рік було сплачено 50 076,00 грн. внеску (щомісячно - 4173,00 грн.) (а.с.16).

За період з 01 січня 2020 року по 31 липня 2020 року ФОП ОСОБА_1 сплачено 12 235,18 грн. єдиного внеску та 6 612,20 грн., що підтверджується відповіддю Головного управління ДПС у Київській області (а.с.18).

Отже встановлене свідчить про те, що позивач здійснює свою діяльність та сплачує обов`язкові внески та податки, у встановленому розміру.

Між тим, доказів про отриманий дохід (розмір) від діяльності ресторанів та надання послуг мобільного харчування хоча б у 2019 - 2020 роках позивачем не надано, що позбавляє можливості порівняти його дохід з моменту призначення аліментів та на теперішній час.

Також позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності або відсутності у нього інших доходів, а також нерухомого або рухомого майна, що не надає суду можливості оцінити його майновий стан.

Що стосується посилання ОСОБА_4 на погіршення стану свого здоров`я то згідно консультативного висновку ДНУ «Центр інноваційних медичних технологій НАН України» від 03 липня 2020 року ОСОБА_1 має захворювання (НВК) легкого степеню тяжкості з 2013 року постійно приймає препарати та рекомендовано приймати (салофальк) (а.с. 24).

Згідно квитанцій за червень липень, жовтень та листопад 2020 року у аптеках було придбано медичний препарат - салофальк (а.с.29).

Інших доказів (виписка з медичної картки, історії хворого, висновки ЛКК та ін.) на підтвердження коли було встановлено зазначений вище діагноз, а так само і те, що вказана хвороба є невиліковною матеріли справи не містять.

Однак, саме по собі наявність у позивача захворювання та призначення медичного препарату для прийняття не може бути безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання дитини.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів зміни майнового стану та стану здоров`я позивача, які б впливали на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував загально відомий факт - встановлення у країні картину у зв`язку з covid-19 не заслуговують на увагу, оскільки без належних та допустимих доказів на підтвердження отриманих доходів позивача до карантину та під час карантину не дає змоги оцінити його майновий стан.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. Керуючись статтями 367, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 20 серпня 2021 року.