Справа № 463/5172/20 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1802/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2021 року у справі за позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просила ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що відповідач є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, 19.09.2019 року виїхала за кордон та не цікавиться життям доньки, у зв`язку з чим дитина була влаштована до Благодійного фонду «Брати Милосердя», який знаходиться за адресою Тернопільска обл., Бережанський р-н., с. Рай, а з 18.05.2020 тимчасово влаштована за адресою АДРЕСА_1 в сім`ю знайомих ( ОСОБА_3 ). З моменту виїзду, відповідач на територію України не повернулась, внаслідок чого позивач ініціював засідання комісії щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач на засідання не прибула. Факт залишення матір`ю дитини з інвалідністю без догляду і виїзд її за межі України підтверджує неналежне виконання батьківських обов`язків.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2021 року в позові Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (79017, м. Львів, вул. К. Левицького, 67, ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради.

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом не досліджено лист Львівського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 08.10.2019 року №4-2607-537 про те, що неповнолітня ОСОБА_4 потребує догляду та піклування, її мати ОСОБА_2 відсутня, зі слів дитини мати перебувала у м. Київ, працівниками було встановлено, що у дитини відсутні продукти харчування, місце перебування матері не встановлено.

Також стверджує, що судом не досліджено та не надано належної оцінки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Така самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої доньки.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову пропозбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що під час надання висновку від 05.06.2020 комісія не вжила належних і дієвих заходів для повідомлення відповідача про розгляд питання щодо позбавлення її батьківських прав, неточно встановила факти і предмет справи, не вивчила питання наявності винятків, у тому числі існування серйозного ризику для психологічної цілісності дитини, неправильно застосувала матеріально-правові норми закону, не виконала свого обов`язку сприяти збереженню сім`ї, не в повному обсязі дослідила питання ухилення від виконання батьківських обов`язків, не надали належного обґрунтування про доцільність розриву родинних зв`язків між відповідачем і дитиною, яка практично досягнула повноліття.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріалами справи та судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її батьком зазначено ОСОБА_5 , матір`ю - відповідача.

Батько дитини записаний за вказівкою матері згідно ч. 1 ст. 135 СК України, що стверджується копією довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Жидачівського районного управління юстиції (а.с.13).

26 вересня 2021 року неповнолітня ОСОБА_4 досягне повноліття. Дитина документована паспортом громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.11).

Згідно копії довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.15), відповідач та її донька зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . Власником квартири є відповідач.

Копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 02118/20 (а.с.19) підтверджується, що у дитини діагностовано розумову відсталість з емоційно-вольовою лабільністю, психопатизацію особи, розладами поведінки, судомними нападами. Соціальна дезадаптація.

Згідно копії свідоцтва про здобуття базової середньої освіти (а.с.16), у 2019 році ОСОБА_4 закінчила КЗ ЛОР «Навчально-реабілітаційний центр «Мрія» І-ІІ ступенів».

19 вересня 2019 року відповідач виїхала до Італійської Республіки з того часу в Україну не поверталась. Вказана обставина сторонами визнається та в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

На підставі наказу Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики ЛМР № 105 від 09.04.2020 (а.с.17) ОСОБА_4 взята на первинний облік дітей, які залишились без батьківського піклування.

Згідно наказу Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики ЛМР № 135 від 18.05.2020 (а.с.18), ОСОБА_4 тимчасово влаштована у сім`ю ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .

05 червня 2020 року відбулось засідання Комісії з питань захисту прав дитини ЛРА ЛМР, яка розглянувши відповідне подання відділу «Служба у справах дітей» Личаківського району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики ЛМР надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування та пропорційність якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків або свідомого нехтування ними, які б могли бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно врахував те, що дитина постійно проживала з відповідачем аж до моменту виїзду її за кордон, перебуваючи під опікою відповідача дитина отримала базову середню освіту, була документована паспортом громадянина України, проходила медичні обстеження, мала постійне місце реєстрації та проживання, не була безхатьком.

Також судом вірно взято до уваги те, що сторона позивача не пояснила, в чому полягає інтерес дитини бути позбавленої батьківських прав менш як за рік, коли така особа втратить статус дитини, особливо враховуючи специфічну ситуацію цієї дитини - окрім відповідача у неї більше немає жодних близьких родичів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.08.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.