Справа № 2-5605/10
Провадження №6/523/556/21
У Х В А Л А

"27" липня 2021 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Сирф Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одесі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за заявою боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа по цивільній справі № 2-5605/10 таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: стягувач товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС», боржник ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

08.06.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа по цивільній справі № 2-5605/10, виданого Суворовським районним судом м. Одеса про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 954 040, 42 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтована заява тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.12.2018 по справі 2-5606/10 задоволено позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за Кредитним договором № 0 від 08.10.2007 року в сумі 952 220, 42 грн. та судових витрат по 910,00 грн. з кожного. Правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали з кредитного договору № 0 від 08.10.2007 року. У якості забезпечення зобов`язань за наведеним кредитним договором, виступала двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 . Станом на теперішній час, сталася заміна кредитора у зобов`язанні на ТОВ «Консалт Солюшенс». Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05.11.2020 замінено стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 09.12.2010 року по справі № 2-5605/10 з АТ «Укрсиббанк» на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс». ТОВ «Консалт Солюшенс» на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» задоволено вимогу за виконавчим документом №2-5605/10, виданим Суворовським районним судом м. Одеси щодо стягнення 954 040, 42 грн. шляхом реєстрації за стягувачем права власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності боржнику. Після звернення стягнення на майно у позасудовому порядку, боржник вважає погашеним свій обов`язок перед кредитором, в чому вбачає підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

У судове засідання заявник (боржник) ОСОБА_1 не з`явилась, була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, її представник адвокат Попова О.А. просила розглянути подану заяву за її та довірителя відсутності, задовольнивши у повному обсязі.

Боржник ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, його представник адвокат Попова О.А. просила розглянути подану заяву за її та довірителя відсутності, не заперечувала проти задоволення заяви.

Стягувач товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» не забезпечив участь свого представника до судового засідання, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заявою від 23.06.2021 року не заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, просив розглянути заяву за його відсутності. Також зазначив, що обставини викладені ОСОБА_1 в заяві, відповідають дійсності, та станом на сьогоднішній день у боржника відсутній борг перед стягувачем, оскільки задоволення вимог стягувача щодо стягнення з боржника 954 040, 42 грн. було здійснено шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 432 ЦПК України неявка учасників справи не є перешкодою для розгляду заяви.

Фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, доводи заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконання, суд дійшов висновків щодо задоволення поданої заяви.

Суд установив, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.12.2010 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за основним та простроченим кредитом в сумі 776 164, 08 гривень, заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування в сумі 158 515, 73 гривень, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 2 326, 36 гривень, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 15 214, 25 гривень, а всього стягнути 952 220, 42 гривень.

Стягнення заборгованості обумовлено невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань з повернення грошових коштів за кредитним договором № 0 від 08.10.2007 року.

Відповідно до умов Іпотечного договору від 08.10.2007 року, у якості забезпечення кредитного договору № 0 від 08.10.2007 року виступала двокімнатна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 .

На виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09.12.2010 року, судом було видано виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості у розмірі 954 040, 42 гривень.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05.11.2020 року проведено заміну стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року по справі № 2-5605/10 з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» відносно боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

ТОВ «Консалт Солюшенс» звернуло стягнення на іпотечне майно боржника ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , в рахунок виконання кредитних зобов`язань, в позасудовому порядку, за ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та на підставі договору іпотеки . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57895311 від 27.04.2021. Це підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до п. 9 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь - якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч.2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

На суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально - правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально - правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь - яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Дане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 січня 2018 року в справі №755/15479/14-ц.

Обґрунтовуючи подану заяву, представник заявника - адвокат Чернушич С.М. вказував, що у відповідності до ст. 37 ЗУ « Про іпотеку» було звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання у спосіб передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, тому обов`язок боржника перед стягувачем є виконаним.

Суд виходить із того, що окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України).

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

За змістом ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до приписів ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

Наведена вище норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Отже, положення ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Таким чином, за змістом ст.ст.1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Згідно зі ст.37 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Судом встановлено, що Розділом 5 договору іпотеки від 08.10.2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема:

-передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Умов не припинення основного зобов`язання, після завершення позасудового врегулювання, або особливого порядку звернення стягнення на майно, не містять ні договір іпотеки, ні кредитний договір.

Тобто сторони узгодили позасудовий порядок звернення стягнення. Вказане узгоджується з положеннями статей 36 та 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставами для державної реєстрації права власності за ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» на квартиру АДРЕСА_2 є іпотечний договір від 08.10.20007 року (реєстровий номер №1699).

Суд вважає, що позасудове врегулювання шляхом набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки, має наслідком припинення іпотечного зобов`язання на підставі абз.4 ч.1ст.17 Закону України "Про іпотеку" з моменту державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем та зумовлює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (кредитного договору) в порядку ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку".

Така правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №927/84/16, від 03 квітня 2018 року у справі №911/2798/16, від 20 червня 2018 року у справі №756/31271/15-ц, від 13.02.2019 у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39017св18), від 27.02.2019 у справі №643/18466/15-ц, від 17.04.2019 у справі №204/7148/16-ц, від 03.07.2019 у справі № 646/7699/13-ц, від 20.11.2019 у справі №295/795/19, у подібних правовідносинах.

При прийнятті рішення по цій справі, суд також враховує, що ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» не заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 та визнання виконавчого листа по справі №2-5605/10 таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене, оскільки ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» набуло право власності на предмет іпотеки за відповідним договором від 08.10.2007 р. в позасудовому порядку, будь-які наступні вимоги за основним зобов`язанням ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором є недійсними, що в силу ч.2ст. 432 ЦПК України є підставою для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа, виданого Суворовським районним судом м.Одеси на підставі рішення цього суду від 09.12.2010 року у цивільній справі №2-5605/10.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.258, 260, 353, 432 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа по цивільній справі № 2-5605/10 таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: стягувач товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС», боржник ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист, виданий Суворовським районним судом м. Одеса по цивільній справі № 2-5605/10, на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за основним та простроченим кредитом в сумі 776 164, 08 гривень, заборгованості по строковим та простроченим процентам за користування в сумі 158 515, 73 гривень, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 2 326, 36 гривень, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 15 214, 25 гривень, а всього стягнуто 952 220, 42 гривень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повної ухвали суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд міста Одеси.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повну ухвалу суду складено 02.08.2021.

Суддя: