Номер провадження: 22-ц/813/4770/21
Номер справи місцевого суду: 497/205/2020
Головуючий у першій інстанції Кодінцева С. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого - Цюри Т.В.

суддів - Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 04 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» звернулось до Болградського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 42 808.91 гривен, витрат на правову допомогу 20 000.00 гривен та сумі у розмірі 2102.00 гривен судового збору (а.с.1-6).

Свої вимоги мотивує тим, що між позичальником, яким є ОСОБА_1 та ПАТ "Альфа-банк" 19.12.2014 року був укладений кредитний договір №500530741, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 16 620.00 гривен зі сплатою 0.01% річних.

21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-банк» та ТОВ "Кредитні ініціативи" було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "Альфа-банк" відступило ТОВ "Кредитні Ініціативи", а ТОВ "Кредитні ініціативи" набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №500530741 від 19.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-банк» та боржником.

26 грудня 2018 року між ТОВ "Кредитні ініціативи" та ТОВ "ФК "Веста" було укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до якого ТОВ "Кредитні ініціативи" відступило ТОВ "ФК "Веста", а ТОВ "ФК "Веста" набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №500530741 від 19.12.2014 року, укладеного між ТОВ "Кредитні ініціативи" та боржником.

16 січня 2019 року між ТОВ "ВК "Веста" та ТОВ "Вердикт капітал" було укладено договір про відступлення прав вимоги відповідно до якого ТОВ "ФК "Веста" відступило ТОВ "Вердикт капітал", а ТОВ "Вердикт капітал" набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №500530741 від 19.12.2014 року, укладеного між ТОВ "Кредитні ініціативи" та боржником.

Таким чином, ТОВ "Вердикт капітал" наділено правом грошової вимоги до відповідача, а ТОВ "ФК "Веста" втратив такі права.

Вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом відповідач належним чином не виконав, в зв`язку з чим у нього перед позивачем станом на 28.12.2019 року виникла заборгованість по кредитному договору.

Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 04 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» подало до суду апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення Болградського районного суду Одеської області від 04 серпня 2020 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» про стягнення заборгованості, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 19.12.2014 року між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 500530741, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 16 620.00 гривень зі сплатою 0.01% річних (а.с.10).

Згідно п.2.3 цього договору дата остаточного повернення Кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 19.12.2017 року.

Порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком №1 до цього договору та його невід`ємною частиною (а.с.11-12).

Таким чином, сторони кредитного договору узгодили графік погашення заборгованості та виклали його в Додатку № 1 до Кредитного договору про надання споживчого кредиту. Узгоджуючи графік погашення заборгованості, сторони Кредитного договору домовились про те, що Позичальник зобов`язується повернути банку кредит у таких розмірах, щоб станом на дату, вказану у Графіку, сума заборгованості за кредитом не перевищувала встановлений графіком розмір.

21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Альфа-банк» відступило ТОВ «Кредитні Ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №500530741 від 19.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-банк» та боржником (а.с.25).

26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «Веста», а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №500530741 від 19.12.2014 року, укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи» та боржником (а.с.26-36).

16 січня 2019 року між ТОВ «ВК «Веста» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено аналогічний договір про відступлення прав вимоги відповідно до якого ТОВ «ФК «Веста» відступило ТОВ «Вердикт капітал», а ТОВ «Вердикт капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №500530741 від 19.12.2014 року, укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи» та боржником (а.с.37-46).

Загальний розмір заборгованості, яку просив стягнути позивач, згідно розрахунку заборгованості (а.с.16-21) по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за користування кредитом за кредитним договором 500530741 від 22.04.2016 року, який був наданий ТОВ «Вердикт капітал», станом на 28.12.2019 року становить 42 808,91 гривень, з яких:

- 1417,32 гривень - нараховані 3% річних,

- 4735,86 гривень - втрати від інфляцій;

- 575,86 гривень - подвійна облікова ставка НБУ;

-15733,76 гривень - заборгованість за кредитом (тіло кредиту);

-13746,11 гривень - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги;

- 0,00 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками;

- 6600.00 гривен - заборгованість з пені.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки матеріали справи не містять інформації щодо дати останнього платежу, здійсненого відповідачем на погашення заборгованості за кредитом, розрахунок заборгованості здійснено з 28.12.2016 року, а позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише в лютому 2020 року (а.с.1, 69), тобто через 3 роки 11 місяців з дня виникнення права пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання, тому пропущений трирічний строк позовної давності.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Щодо змісту понять "строк договору", "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання"

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони погодили строк кредитування, а саме термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору №500530741 від 19.12.2014 року, відповідач мав здійснювати щомісячні платежі, надаючи позивачеві кожного місяця кошти у рівних частинах визначені графіком погашення кредиту упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно цього ж договору кінцева дата повернення коштів визначена не пізніше, ніж до 19.12.2017 року включно, тобто у вказаній справі суд встановив, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний був здійснити повернення кредиту у розмірі та в строки, визначені договором, а також сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у межах строку кредитування, тобто до 19.12.2017 року включно.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст.252-255 ЦК.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не тільки для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, й для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Відповідно до матеріалів справи неможливо встановити коли та в якому розмірі відповідач сплачував кошти за кредитним договором, графіком погашення кредиту визначено кінцевий термін останнього платежу до 19.12.2017 року, розрахунок заборгованості здійснено з 28.12.2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом 12.02.2020 року, тобто через 3 роки 11 місяців.

Крім того позивачем не було враховано, що станом на 21.06.2012 року, тобто на дату набуття ТОВ «Кредитні лінії», яке у подальшому передало право вимоги ТОВ «ФК «Веста», а лише потім ТОВ «Вердикт Капітал» - строк повернення суми кредиту за Кредитним договором не настав, а платежі внесення яких було передбачено Графіком в період з 21.06.2012 року по 19.12.2017 року, ще підлягали сплаті.

Відповідно розрахунку боргу 3 % річних та інфляції з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ по клієнту ОСОБА_1 , який здійснений за період з 27.12.2016 року по 28.12.2019 року визначена сума заборгованості 15733.76 гривень з нарахування 3 % річних в розмірі 1 417.32 гривень, інфляційного збільшення 4 735.86 гривень, та пені 575.86 гривень.

Розрахунок заборгованості за договором кредиту та розрахунок боргу 3 % річних та інфляції з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ по рахунку, надані позивачем не містять інформації про нарахування саме такої суми, її складових, даних про внесення відповідачем платежів та строку розрахунку заборгованості, а фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

В поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на ч. 1 ст. 259 ЦПК України та зазначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. ТОВ "Вердикт капітал" посилається на те, що всі відносини між позичальником та Банком, що виникають на підставі цього договору врегульовані розділом № 2 «Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 2909 від 08 вересня 2014 року. Вказані в цьому пункті «Загальні умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» є невід`ємною частиною цього договору та визначають інші істотні умови цього договору.

У відповідності до п.1 кредитного договору, цей договір складається з двох розділів. Розділ № 1 « Базові умови кредитування» та Розділ № 2 «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний документ. Відповідний розділ № 2 кредитного договору розміщений на сайті ПАТ «Альфа-Банк».

Так, апелянт зазначає, що відповідно до п. 23 розділу № 2 кредитного договору, сторони домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодування збитків, сплати неустойок ( штрафів) тощо, становить 50 років. Вказане застереження до договору є договором про збільшення позовної давності. Із врахуванням вказаного, апелянт вважає, що сторони погодили збільшення строку позовної давності до 50 років, відповідно до розділу № 2 кредитного договору, який розміщений на офіційному сайті ПАТ «Альфа-Банк» та є у вільному доступі позичальника.

На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що інформація із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Більш того, зазначений Розділ 32 кредитного договору в матеріалах справи відсутній.

Правила надання банківських послуг ПАТ «Альфа-Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять інформації щодо дати останнього платежу, здійсненого відповідачем на погашення заборгованості за кредитом, розрахунок заборгованості здійснено з 28.12.2016 року, а позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише в лютому 2020 року (а.с.1, 69), тобто через 3 роки 11 місяців з дня виникнення права пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання, тому апеляційний суд, враховуючи висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 погоджується з висновком суду першої інстнації про пропуск позивачем строку позовної давності.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні правові висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 18.06.2014 року у справі № 6-61 цс 14, від 03.06.2015 року.

Сплив позовної давності у спорі є підставою для відмови у позові.

При зверненні до суду з позовом в лютому 2020 року, тобто більш ніж через три роки з моменту настання права вимоги, позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» - залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 04 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 10.08.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А.Гірняк

С.М.Сегеда