Дата документу 27.07.2021 Справа № 336/3853/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3853/20 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/2853/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коциняна Меружана Оганесовича,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коциняна М.О..

В обґрунтування вимог своєї скарги ОСОБА_1 , зазначала, що Шевченківським ВДВС м. Запоріжжя здійснюються виконавчі дії за виконавчим листом, виданим Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 20 березня 2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДельтаБанк» заборгованості за кредитним договором.

В рамках цього виконавчого провадження арештовано і оцінено недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 , який було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя.

Згідно з текстом звіту № 149/19, складеним суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , вартість будинку АДРЕСА_1 станом на 31 жовтня 2019 року складає 162228 грн.

ОСОБА_1 результати оцінки майна, вважає такими, що не можуть бути підставою для визначення дійсної ринкової вартості майна боржника. Посилаючись на те, що оцінка вартості будинку є заниженою, окрім того, проводилась без огляду будинку, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними дії державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в частині використання під час здійснення виконавчого провадження звіту щодо ринкової вартості майна недобудованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного станом на 31.10.2019 року ФОП ОСОБА_3 ;

визнати таким, що не підлягає використанню при визначення стартової ціни під час проведення торгів з реалізації звіту щодо ринкової вартості майна недобудованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного станом на 31.10.2019 року ФОП ОСОБА_3 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2021 року скаргу залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є стороною даного виконавчого провадження, а також нею не доведено порушення її прав державним виконавцем в ході виконавчого провадження в межах доводів скарги.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2021 року скасувати, та задовольнити її скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, провадження № 61-13422св19, а отже помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не має статусу сторони виконавчого провадження, під час якого здійснювалась оцінка майна, а отже скаржниця не набула права і на оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця у вказаному виконавчому провадженні.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коцинян М.О. просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Зазначає. що ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні № 51148101, при цьому, нею не надано жодних належних та допустимих доказів того, що звіт про визначення вартості майна стосується її прав.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.

Державний виконавець Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коцинян М.О. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_1 , та представник ПАТ «Дельтабанк» у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 200-201), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя перебувають виконавчі провадження з виконання рішення суду про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 804589,10 гривень на користь ПАТ «Дельта Банк».

Встановлено також, що постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя від 10 липня 2019 року було відкрите виконавче провадження № 59521754, в якому боржником є ОСОБА_1 , про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованості в сумі 804589,10 грн. (а.с. 81-82).

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя від 25 березня 2020 року виконавчий лист у виконавчому провадженні № 59521754, в якому боржником є ОСОБА_1 , був повернутий стягувачу (а.с. 83-84).

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 зазначала, що в рамках виконавчого провадження з виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , було арештовано та оцінено недобудований житловий будинок, який зводився за спільні кошти боржників, як подружжя, а отже за правилами ст.ст. 60, 61 СК України є спільним майном подружжя.

Відмовляючи у задоволенні скарги, та зазначаючи, що оскаржуваним звітом ринкової вартості майна, права та інтереси ОСОБА_1 не порушено, оскільки вона не є стороною у виконавчому провадженні, суд першої інстанції не звернув увагу, що у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі № 462/518/18, провадження № 61-13422св19, касаційний суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів скаржників про відсутність порушеного права позивача.

Також, Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Крім того, судом першої інстанції також залишено поза увагою положення ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», якими визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції також не враховано норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також роз`яснення наданими Європейським судом з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 22.02.2005 року, ухваленого у справі «Шаренок проти України», було встановлено порушення ст.6 Конвенції та ст.1 протоколу 1 Конвенції. При цьому, Суд зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Проте, суд першої інстанції фактично не досліджував доводи скаржниці, не витребував матеріали виконавчого провадження, при цьому, право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Крім того, посилання суду першої інстанції на те, що на момент звернення ОСОБА_1 зі скаргою остання не являється власником нерухомого майна, на яке звернуто стягнення, оскільки майно було продано на аукціоні не підтверджено матеріалами справи.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права ОСОБА_1 є перед часником та належним чином не обґрунтованим.

Згідно із п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права,які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 рокускасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2021 рокуу по цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: