Справа № 428/4541/20
Провадження №2/428/348/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Шарнікової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, яку мотивувала тим, що позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В квартирі за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В квартирі АДРЕСА_2 відповідачі не проживають понад один рік. Реєстрація відповідачів в належному позивачу жилому приміщенні перешкоджає вільно здійснювати користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку із чим, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом і просить суд, з урахуванням уточненої позовної заяви визнати ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_1 у вступному слові позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що вона є власником спірної квартири, її син ОСОБА_8 постійно сварився зі своєю дружиною ОСОБА_5 , у зв`язку з чим, шлюб між ними було розірвано. ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація відповідачів в належному позивачу жилому приміщенні перешкоджає вільно їй здійснювати користування та розпорядження своїм майном.

Представник позивача ОСОБА_2 у вступному слові позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Додатково пояснила, що позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, проте фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 . Реєстрація відповідачів в належному позивачу жилому приміщенні перешкоджає вільно здійснювати користування та розпорядження своїм майном. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому не мають права проживати разом з позивачем за даною адресою.

Представник відповідачів ОСОБА_3 у вступному слові позов не визнав та пояснив, що 14.01.2011р. ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_8 01.09.2012р. ОСОБА_5 разом з дітьми зареєструвалась у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . З 2016 року ОСОБА_9 почав вживати спиртні напої, внаслідок чого знущався над ОСОБА_5 фізично та психологічно. 25.06.2018р. ОСОБА_5 розлучилась з ОСОБА_8 04.10.2018р. ОСОБА_9 вигнав відповідача з дітьми з квартири. 28.02.2019р. ОСОБА_9 замінив замки. Так як відповідачу ОСОБА_5 не було де проживати з дітьми, вона була вимушена орендувати квартиру. Строк договору оренди закінчується, у зв`язку з чим, ОСОБА_5 з дітьми буде вимушена повернутися до квартири за місцем реєстрації.

Представник Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області Шарнікова І.І. у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог згідно висновку за №1302 від 20.05.2021 року.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до вимог ст.ст.12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст.319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії договору купівлі - продажу квартири від 26.10.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховим С.О., зареєстрованого в реєстрі за №7864, ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстроване у Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації від 16.12.2006р., про що свідчить копія Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої відділом адміністративних послуг ЦНАП у м. Сєвєродонецьку від 02.06.2020р. за №8149, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_8 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Згідно копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25.06.2018р., розірвано шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №11 від 14.01.2011 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_12 ). Згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області №1302 від 20.05.2021р., з метою захисту житлових прав неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення права користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Порядок користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду передбачено главою 6 чинного Житлового Кодексу (1983р. зі змінами).

Зокрема, згідно вимог статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Нормами ч.1 та 2 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_5 вселилася, проживала та була зареєстрована в квартирі позивача ОСОБА_1 за її ж згодою, як власника житла.

З жовтня 2018р. ОСОБА_8 - син позивача ОСОБА_1 , вигнав відповідача ОСОБА_5 разом з дітьми зі спірної квартири. 28.02.2019р. ОСОБА_8 замінив замки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Збереження жилої площі за тимчасово відсутніми наймачем та членами його сім`ї передбачено статтею 163 ЖК України. А саме, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ч.1 ст.71 ЖК України).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.71 ЖК України).

В свою чергу статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_5 не проживає з дітьми в спірній квартирі без поважних на те причин та як наслідок втратила право користування нею. Позов мотивований саме тим, що відповідач з дітьми мешкають в іншому жилому приміщенні, а тому втратили право користування ним, оскільки не є членами сім`ї позивача.

Однак докази, які б підтверджували те, що відповідач з дітьми постійно мешкає в іншому жилому приміщенні, а саме в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 без поважних причин, суду не надано.

Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_5 припинила проживати у квартирі за місцем реєстрації, оскільки ОСОБА_8 знущався з неї та дітей, виганяв їх з квартири, а у лютому 2019р. взагалі замінив замок в дверях, внаслідок чого ОСОБА_5 не змогла попасти до квартири в якій знаходяться її особисті речі.

Також в судовому засіданні було встановлено, що проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_3 було вимушеним, у зв`язку із наявністю конфліктної ситуації та вчиненні перешкод у їх проживанні.

Крім того, не доведено відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин, так як в ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 не за власним бажанням залишила своє місце проживання, останній були створені перешкоди у доступі до житла.

Також судом встановлено, що договір найму житлового приміщення №1 від 28.02.2019р. діяв до 28.02.2021р., а ОСОБА_5 разом з дітьми має намір повернутися до квартири за місцем реєстрації.

Вирішуючи вимоги про визнання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ч.1-4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Підстава, на якій місце проживання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася. Тому суд вважає, що вони набули право користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному жилому приміщенні не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц (провадження №61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18 (провадження №61-9122св19).

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Оцінюючи ступінь втручання в право особи, зокрема в право дітей на мирне користування майном, суд вважає, що визнання їх такими, що втратили право користування житлом не буде переслідувати «суспільний інтерес», та такий захід не є пропорційним визначеним цілям. Суд вважає, що такі критерії відносно ступеню втручання у права позивача мають більш вагоме значення з огляду на необхідність судового захисту прав дитини.

Таким чином, аналізуючи досліджені судом докази, та враховуючи судову практику щодо даних правовідносин, в судовому засіданні не було доведено стороною позивача того, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Крім того, не доведено відсутності відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин, так як в ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 не за власним бажанням залишила своє зареєстроване місце проживання.

Суд, не заперечуючи право ОСОБА_1 згідно положень ст.391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, вважає, що обраний спосіб захисту більшою мірою порушуватиме права дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аніж захищати права позивача, а тому підстави для задоволення позову відсутні, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_5 є матір`ю цих дітей та позбавлення її права користування спірним житлом автоматично, згідно положень ст.29 ЦК України потягне і позбавлення такого права її малолітніх дітей. Такі висновки суду відповідають позиції ВС, викладеній в постановах 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18 та від 20 січня 2021 року у справі №404/789/18.

Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати по справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141-142, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354-355, Перехідними положеннями ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_3 ) до ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_5 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, бульвар Дружби Народів, 32), відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя І. О. Юзефович