Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Провадження № 22-ц/812/1390/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року м. Миколаїв Справа № 489/3198/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні цього ж суду, за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради про визначення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради про визначення порядку користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що вона є власницею 50/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками цього будинку є відповідачі ОСОБА_1 , якій належить 30/100 часток будинку та ОСОБА_4 власниця 20/100 часток будинку.

Вказаний житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами знаходиться на неприватизованій земельній ділянці за тією ж адресою, кадастровий номер :04:075:006, загальною площею 507,00 кв.м.

Оскільки, між нею та відповідачами виникають спори щодо користування зазначеною земельною ділянкою, просила суд визначити порядок користування.

21 травня 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 особисто (в тому числі за її дорученням) виконання будь-яких будівельних, (в тому числі ремонтних робіт існуючих будівель та споруд) на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті.

Доводи заяви обґрунтовано тим, що 29 квітня 2021 року ОСОБА_1 було самовільно встановлено паркан, який обмежив доступ позивачу у користуванні спільною земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . На теперішній час, ОСОБА_1 продовжує виконувати будівельні роботи без проектно-дозвільної документації, які погіршують стан житлового будинку. Існує обґрунтована небезпека, що виконані самовільно будівельні роботи призведуть до зруйнування частини її житлового будинку. Вказує, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення суду та ефективний захист її порушених прав.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено. Заборонено ОСОБА_1 особисто (в тому числі за її дорученням) виконання будь-яких будівельних (в тому числі ремонтних робіт існуючих будівель та споруд) на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, місцевий суд виходив із того, що з боку відповідача ОСОБА_1 , за наявності спору щодо земельної ділянки, що знаходиться у спільному користуванні, проводяться роботи по будівництву та позивачу обмежується доступ до земельної ділянки, а тому невжиття заходів забезпечення позову, заявлених позивачем може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернувся до суду.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду про забезпечення позову.

Порушенням норм матеріального права скаржниця зазначала те, що оскаржуваною ухвалою суд фактично заборонив їй користуватися належною їй на праві власності частиною будинку, яка складає 30/100 у домоволодінні по АДРЕСА_2 , зокрема, проводити ремонт належних їй на праві власності, відповідно до договору дарування від 26 січня 2011 року, навісу - літ. Л, літньої кухні - літ. Б та кімнат, що входять до складу її частки у будинку. Вона нічого самостійно не реконструює, не збільшує площу забудови, як це вже здійснила інша співвласниця ОСОБА_4 , а напроти оздоблює свою власність перед опалювальним періодом. Саме це й було встановлено представником інспекції ДАБК 29 квітня 2021 року за скаргою співвласника та позивача ОСОБА_3 .

Більш того, на сьогодні саме земельна ділянка під цими, належними їй на праві власності будівлями, знаходиться у її особистому користуванні, з огляду на те, що житловий будинок та споруди є її власністю за договором дарування.

Порушенням норм процесуального права скаржниця вважала відсутність співмірності забезпечення позову заявленим вимогам позивачки ОСОБА_3 , тому що ніяким чином не захоплює належну на праві власності останній частину домоволодіння по АДРЕСА_2 .

У відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнала та просила залишити оскаржуване судове рішення суду першої інстанції без змін.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору дарування 80/100 часток житлового будинку від 26 січня 2011 року, укладеного між дарувальником ОСОБА_6 та обдарованими ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. 26 січня 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 284:

ОСОБА_7 є власницею 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , які складаються: в житловому будинку літ. А, три житлові кімнати 1-3, площею 13,7 кв.м, 1-4 площею 7,8 кв.м, 1-5 площею 8,1 кв.м, коридор 1-2, площею 7,4 кв.м, сіни літ. а, площею 5,3 кв.м, загальною площею 42,3 кв.м та житловою площею 29,6 кв.м, замощення № 1, літня кухня за літ. Б, погріб з шиєю за літ. Впд, навіс за літ. Л.;

ОСОБА_3 є власницею 50/100 часток зазначеного будинку, які складаються: в житловому будинку літ. А, три житлові кімнати 2-6 площею 24,9 кв.м, 2-8 площею 11,5 кв.м, 2-9 площею 27,0 кв.м, коридор 2-3 площею 5,7 кв.м, ванна 2-4 площею 2,6 кв.м, кухня 2-5 площею 10,2 кв.м, коридор 2-7 площею 7,2 кв.м, сіни літ а1 (приміщення 2-1, 2-2, 2-10) площею 9,8 кв.м, загальною площею 98,9 кв.м та житловою площею 63,4 кв.м, гараж літ. Е, хвіртка № 4, огорожа № 1.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власницею 20/100 часток будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою Н.В. 27 грудня 2010 року за № 3526, є ОСОБА_4 .

Житловий будинок АДРЕСА_1 із відповідними господарськими та побутовими спорудами знаходиться на неприватизованій земельній ділянці, загальною площею 507,00 кв.м, яка має кадастровий номер :04:075:006.

З листа відділення поліції № 2 Миколаївського районного відділення поліції в Миколаївській області від 12 травня 2021 за вих. № 8633/52-2021, вбачається, що ОСОБА_3 зверталася до відділу поліції з проханням вжити заходи до ОСОБА_1 , яка встановила паркан з цегли за адресою: АДРЕСА_2 . Під час перевірки працівниками поліції, встановлено, що 29 квітня 2021 року за вказівкою ОСОБА_1 будівельниками було встановлено паркан, який обмежив доступ ОСОБА_3 у користуванні спільної території за адресою: АДРЕСА_2 .

Також на підтвердження виконання будівельних робіт та встановлення паркану, в матеріалах справи містяться відповідні фотознімки.

Таким чином, як правильно встановлено місцевим судом, з боку відповідачки, за наявності спору щодо земельної ділянки, що знаходиться у спільному користуванні, проводяться роботи по будівництву та позивачу обмежується доступ до земельної ділянки.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до пункту 1- 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто, інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є не доведення заявником намірів відповідача чинити перешкоди у виконанні рішення суду, а достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Однак, судом першої інстанції зазначених вимог процесуального законодавства дотримано не в повній мірі.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи сторони є співвласниками домоволодіння, а земельна ділянка перебуває у їх загальному користуванні.

Спір виник між співвласниками домоволодіння з приводу користування земельною ділянкою, оскільки відповідач ОСОБА_1 почала здійснювати забудову спірної земельної ділянки на свій розсуд, чим порушує права позивача на користування спільною земельною ділянкою.

Саме ці обставини стали підставою для звернення ОСОБА_3 до суду із позовом, зокрема до ОСОБА_1 , про визначення порядку користування земельною ділянкою, яка вочевидь протиправно почала забудову земельної ділянки загального користування.

Отже, предметом даного спору є земельна ділянка, право власності на яку наразі зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за кадастровим номером :04:075:0006, на якій проводить будівельні роботи відповідач ОСОБА_1 .

Таким чином сам факт проведення будівельних робіт на спірній земельній ділянці одним із співвласників домоволодіння вже свідчить про реальну можливість забудови спірної земельної ділянки, що свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення порядку користування спірною земельною ділянкою.

Натомість негативним наслідком неналежного забезпечення позову є можливість забудови спірної земельної ділянки під час вирішення спору, що призведе до затягування розгляду справи, оскільки виникає необхідність пред`являти додаткові позовні вимоги.

Обраний судом спосіб забезпечення позову у достатній мірі унеможливить забудову співвласником спірної земельної ділянки до моменту закінчення розгляду справи. А це у свою чергу у повній мірі буде відповідати меті забезпечення позову, гарантуванню виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявник проводить будівельні роботи на земельній ділянці, яка перебуває у її власності, будь-якими доказами не підтверджена, а тому не приймається судом апеляційної інстанції до уваги.

Між тим колегія суддів не погоджується із ухвалою суду першої інстанції в частині заборони співвласнику домоволодіння ОСОБА_1 виконання ремонтних робіт існуючих будівель та споруд, оскільки забезпечення позову у такий спосіб не відповідає заявленим позовним вимогам, предметом якого є спір щодо користування земельної ділянкою та не відповідає правовим підставам забезпечення позову, визначеним статтею 149 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення судом норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина 4 статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладені обставини та норми права резолютивну частину ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року слід змінити, виключивши з резолютивної частини цієї ухвали посилання на заборону «( в тому числі ремонтних робіт існуючих будівель та споруд)».

В іншій частині зазначену ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року змінити.

Виключити з резолютивної частини цієї ухвали посилання на заборону «( в тому числі ремонтних робіт існуючих будівель та споруд)».

В іншій частині зазначену ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 03 серпня 2021 року.