Провадження № 22-ц/4808/901/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря: Петріва Д.Б.,

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представника, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про втрату права на житло, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Ковалюк І.П. від 13 квітня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визначення порядку користування квартирою. З тих підстав, що 27 січня 1995 року на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської Ради народних депутатів № 20 від 24 січня 1995 року йому був виданий ордер на житлове приміщення № 000964 на право зайняття житлового приміщення житловою площею 42,57 кв.м.,що складається з трьох кімнат за адресою: АДРЕСА_1 . До вказаного ордеру були внесені відповідачі. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 20.11.2012 року на квартиру, спірна квартира є трьохкімнатною, житлова площа - 42,4 кв.м., у тому числі 1 кімната -12,6 кв.м., 2 кімната - 17,2 кв.м., 3 кімната 12,6 кв.м., кухня - 8,6 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв.м., коридор - 17,6 кв.м. Загальна площа квартири - 75,8 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Вважає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Проте, спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, а конфліктні відносини між співвласниками перешкоджають домовитися про порядок користування квартирою. Тому вважає, що встановлення порядку користування квартирою не порушить прав інших співвласників квартири та в повній мірі захистить його права на користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене, просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , у наступний спосіб: у користування позивача виділити житлову кімнату площею 17,2 кв. м. разом з балконом 3,6 м. кв.; у користуванні відповідачів залишити дві житлові кімнати, площею 12,6 кв.м, кожна з балконом площею 3,6 кв.м.; кухню - 8,6 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м; кухню-коридор - 17,6кв.м., залишити в загальному користуванні. 3обов`язати КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія та Івано-Франківськтеплокомуненерго розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

02.12.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про втрату права на житло. Вимоги зустрічної позовної заяви обгрунтовано тим, що їх сім`ї в 1995 році була надана трьохкімнатна квартира по АДРЕСА_1 , житловою площею 42,57 кв.м. на підставі ордера № 000964, який видано на згідно рішення МВК Івано-Франківської міськради від 27.01.1995 року № 20. В 2003 році шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Сторони проживали спільно до березня 2011 року. А в березні 2011 року відповідач ОСОБА_2 переїхав проживати за адресою: АДРЕСА_3 в будинок своїх батьків, які на даний час померли. Посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживав з 2011 року, не користувався спірною квартирою після ухвалення судового рішення в 2015 році, і не проживає там по даний час. Він не сплачує за комунальні послуги та не здійснює жодних обов`язків по утриманню квартири в належному стані. ОСОБА_1 зазначає, що з 2013 року відповідач має іншу сім`ю, його постійне місце проживання з його сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 , а в квартирі він тільки залишився зареєстрованим.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 квітня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою відмовлено. В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про втрату права на житло відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність рішення суду першої інстанції, вимозі процесуального закону щодо законності судового рішення. Зокрема, апелянт вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, щодо відсутності між сторонами спору щодо користування житлом та наявності спору щодо порядку оплати житлово комунальних послуг. Вказав, що місцевим судом не враховано технічну можливість на визначення порядку користування квартирою, оскільки всі кімнати є ізольованими. Просив рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апелянтами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, за змістом якої просили скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову, про задоволення зустрічного позову з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказали, що висновки суду, викладені в судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції не надано належну оцінку доводам позивачів за зустрічним позовом, зокрема, щодо обставини подання ОСОБА_2 в грудні 2018 року заяви до Департаменту соціальної політики м. Івано-Франківська про переведення пільг по оплаті комунальних послуг з адреси: АДРЕСА_1 на адресу його постійного проживання: АДРЕСА_3 . При поданні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заявлено клопотання про виклик свідків, яких не допитано судом першої інстанції. Таким чином, оскільки позивач за первісним позовом постійно відсутній в житловому приміщенні з 2011 року, на підставі ст.71, 72, 107 ЖК України просили визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивачем-відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого вказав, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не обґрунтована. Зазначає, що ними обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки спірна квартира перебуває в комунальній власності, сторони спору є квартиронаймачами. ОСОБА_2 є основним квартиронаймачем, позивачі за зустрічним позовом були вселені в житло, як члени його сім`ї. Вказав, що має ключі від вхідних дверей квартири, одна з кімнат закрита для користування ним особисто. Тому він вважає, що право користування згаданою вище квартирою за ним збережено.

Позивачами-відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подано суду відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого вказали, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що між сторонами не існує спору з приводу порядку користування житловим приміщенням. Адже, ОСОБА_2 має інше постійне місце проживання, де проживає з 2013 року з своєю сім`єю. В 2015 році Івано-Франківським міським судом за результатом розгляду спору між сторонами було відмовлено в задоволенні аналогічних первісного та зустрічного позовів. Тоді ОСОБА_2 приховав від суду ту обставину, що з 2013 року він має іншу сім`ю, одружений з ОСОБА_4 і проживає з нею в с. Заланів. На їх думку, місцевим судом не надано належної оцінки тій обставині, що в 2018 році ОСОБА_2 подав заяву про переведення його пільг по оплаті комунальних послуг зі спірної квартири на його дійсне місце проживання. З січня 2019 року пільги по оплаті житлово - комунальних послуг в квартирі по АДРЕСА_1 знято. ОСОБА_1 вказує, що на протязі семи років сплачувала сама комунальні послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.

Апелянт ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду надала пояснення про те що ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано в 2003 році, у спільній квартирі він лише зареєстрований, з 2011 року проживає в селі Заланів Рогатинського району Івано-Франківської області в будинку, що належав його батькам. В 2013 році він одружився, спільно з дружиною проживає в селі. ОСОБА_2 є інвалідом, має пільги з сплати комунальних послуг. Апелянтка вказала, що за всі комунальні послуги сплачувала вона, квитанції наявні в матеріалах справи, жодних витрат позивач за первісним позовом не ніс. Ще в 2018 році ним було подано заяву про переведення пільг на адресу, де він проживає з сім`єю в с. Заланів. На протязі останніх двох років ОСОБА_2 жодного разу не приходив на квартиру. ОСОБА_1 зазначила, що в березні-квітні 2020 року вона змінила серцевину замка вхідних дверей, тому що поламався замок. Вказала, що ця обставина не відома позивачу за первісним позовом, оскільки тому що він ніколи у спірну квартиру не приходив. Речі з квартири ОСОБА_2 забрав значно раніше, ще після 2011 року. На даний час ніяких речей відповідача в квартирі немає.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній. Надав пояснення про те, що він є інвалідом та основним квартиронаймачем квартири. В 2011 році був змушений переїхати з м. Івано-Франківська в с. Зеланів, Рогатинського району, оскільки захворіли його батьки, і необхідно було здійснювати догляд за ними. Після смерті батьків він одружився одружився в 2013 році, та по даний час проживає в батьківському будинку із своєю дружиною. Щодо сплати відповідачкою-позивачкою комунальних послуг з 2011 році вказав, що за квартирою рахувались його пільги, тому комунальні платежі були мінімальними. Стверджує, що в спірній квартирі є його особисті речі, зокрема, придбані в шлюбі меблі. Вказав, що про обставину заміни бувшою дружиною серцевини замка вхідних дверей спірної квартири рік тому йому нічого не відомо, потрібно прийти та перевірити. Пригадав, що останній раз він приходив до квартири за речами у квітні 2021 року. Вимоги зустрічного позову вважає необґрунтованими, а свій позов підставним та доведеним.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, місцевий суд посилався на те, що між сторонами, як зареєстрованими мешканцями та користувачами квартири конфлікти з приводу користування житла не виникають. Це визнається сторонами, однак між ними існує спір з приводу оплати житлово-комунальних послуг та досягнення згоди на приватизацію спірної квартири. Оскільки, в судовому засіданні не доведено, що існує спір між сторонами з приводу користування житлом, на думку місцевого суду, первісний позов до задоволення не підлягає.Залишаючи без задоволення зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 має ключ від вхідних дверей спірної квартири, він не втратив зв`язок та потребу у цьому житловому приміщенні.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним критеріям не відповідає з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено і з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії ордеру на житлове приміщення № 000964, 24 січня 1995 року ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_1 та сину ОСОБА_3 видано ордер на право зайняття приміщення житловою площею 42,57 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії технічного паспорту спірна квартира розташована на 4 поверсі 9 поверхового будинку та складається із 3 кімнат житловою площею 42,4 кв.м, у томі числі: 1-а кімната 12,6 кв.м, 2-а кімната 17.2 кв.м, 3-я кімната 12,6 кв.м., кухні площею 8,6 кв.м, вбиральні (сполученої) площею 1,0 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, коридору площею 217,6 кв.м. Квартира обладнана лоджією 1,8; 1,8 кв.м. Загальна площа квартири 75,8 кв.м.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 22 липня 2003 року зроблено запис № 526.

З`ясовано, що сторони до 2011 року постійно користувались згаданою вище квартирою спільно. В подальшому в цьому житловому приміщенні залишились проживати бувша дружина основного наймача ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_3 . Пізніше між бувшими членами цієї сім`ї виникли спірні питання, зокрема, щодо користування квартирою та її приватизації. Тому колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про відсутність предмету спору за позовом ОСОБА_2 про порядок володіння та користування житловим приміщенням побудовано на підставі неповно з`ясованих обставин справи, а тому є необґрунтованим.

Колегія суддів зауважує, що з огляду на те, що обрання певного засобу правового захисту, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує. При цьому слід зазначити, що відповідачі не погоджувались з пред`явленим до них позовом, подали зустрічний позов, що не може не свідчити про наявність спору.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про необґрунтованість зустрічного позову суперечить обставинам справи. До такої думки колегія суддів дійшла, приймаючи до уваги таке.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Наведені висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61- 7317св19).

В Постанові ВС від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), Верховним Судом викладено позицію, що вичерпного переліку поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена, зокрема в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Позивачем за зустрічним позовом було долучено до матеріалів справи копію звернення до Департаменту соціально політики від 27.11.2019 року щодо переведення пільг ОСОБА_2 з адреси: АДРЕСА_1 за місцем його проживання в іншому населеному пункті с.Заланів Рогатинського району.

За змістом відзиву на зустрічну позовну заяву (а.с.87) та безпосередньо у засіданні апеляційного суду позивачем-відповідачем ОСОБА_2 визнано цю обставину щодо переведення пільг для оплати комунальних послуг за іншою адресою. Отже ним постійне проживання в іншому населеному пункті не заперечується. Однак, судом першої інстанції не надано належну оцінку зазначеному факту, а також наявним в матеріалах справи квитанціям, наданих ОСОБА_5 , про сплату житлового- комунальних послуг нею особисто.

Отже, місцевий суд прийшов до безпідставного висновку про те, що ОСОБА_2 не втратив зв`язок та потребу у житловому приміщенні, через що не може бути визнаний таким, що втратив право на користування квартирою. На переконання колегії суддів постійне проживання в іншому населеному пункті області та переведення пільг на оплату житлово - комунальних послуг безумовно свідчить про втрату зв`язку із спірною квартирою.

Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується з зазначеним висновком місцевого суду.

У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Крім того, зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19).

Колегія суддів зауважує, що за змістом принципу змагальності цивільного судочинства позивачами за зустрічним позовом не обґрунтовано належними правовими підставами визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстави, визначеної статтею 107 ЖК УРСР. Доводи, викладені позивачами, зводяться до правової підстави визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в зв`язку з його тривалою відсутністю понад 6 місяців.

Згідно правової позиції викладеній Великою Палатою ВС у Постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 вказано, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини. Окремо зазначено, що самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Правовою підставою зустрічного позову вказано одночасно статті 71 та 107 ЖК Української РСР, що за змістом наведеної вище позиції Верховного Суду є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач-позивач ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, який в 2011 році переїхав на постійне місце проживання до іншого населеного, в 2013 році створив іншу сім`ю, перевів пільги на оплату комунальних послуг за адресою свого постійного проживання з м. Івано-Франківська в с. Зеланів, Рогатинського району.

ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду вказано на взаємно суперечливі обставини. Так ним зазначено, що він приходив до спірного жилого приміщення до в квітні 2021 року та одночасно вказано, що йому не відомо про заміну серцевини замка вхідних дверей, що відбулась рік тому. Колегія суддів критично оцінює зазначені пояснення апелянта, оскільки два взаємно суперечливі твердження не можуть бути одночасно достовірними.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приймаючи до уваги особисті пояснення сторін, надані у судовому засіданні, письмові докази, які містяться в справі, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 відповідачами не чинились перешкоди у проживанні у спірній квартирі. Адже відповідач не звертався до правоохоронних органів щодо неможливості використання майна, не звертався до суду із відповідним позовом. Він тривалий час постійно проживає в іншому населеному пункті, де має іншу сім`ю. Відповідач за первісним позовом також не довів, що у спірній квартирі знаходяться його речі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує, що відповідач ОСОБА_2 постійно не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 більше шести місяців без поважних причин. Тому відповідно до статті 71 ЖК УРСР він підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції суду прийнято з порушенням норм процесуального права. Судом першої інстанції не надано оцінки доказам, які містилися у справі. Оскаржуване судове рішення не містить мотивів відхилення аргументів позивачів за зустрічним позовом щодо не проживання ОСОБА_2 в житловому приміщенні понад шість місяців. Тому це рішення не може бути залишено в законній силі.

Враховуючи, що обидва позови взаємопов`язані та задоволення зустрічного позову виключає повністю задоволення первісного позову, апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підлягають задоволенню частково, а судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 квітня 2021 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою відмовити.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про втрату права на житло задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст складено 23 липня 2021 року