РІШЕННЯ

Іменем України

05.07.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої-судді Марків Ю.С.,

при секретарі судового засідання Чапля В.С.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідачів ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні спільною частковою власністю, суд,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні спільною частковою власністю. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 30.10.2018 року придбала частку в будинку в АДРЕСА_1 та частку земельної ділянки за вказаною адресою. Згідно документів у будинку їй належить 3/10 частки та 1/5 частка земельної ділянки з кадастровим №:04:003:0059. Дана частка будинку та земельної ділянки була придбана згідно договору купівлі-продажу та належала до того на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_8 . У будинку виділена ідеальна частка, яка складається із квартири АДРЕСА_2 , а саме: кухні; кімнати, санвузла та коридора та двох підвальних приміщень. Крім цього, у спільному користуванні перебуває сходова клітка з виходом у підвальні приміщення. Земельна ділянка була приватизована на всіх мешканців будинку згідно державного акту про право власності на земельну ділянку, а саме на відповідачів та ОСОБА_9 , яка померла та право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину перейшло до ОСОБА_8 . Відповідно частка земельної ділянки не відповідала частці у будинку, оскільки між учасниками приватизації такий поділ не проводився в натурі, а лише в частках. Після придбання даної частки будинку та земельної ділянки інші співвласники - відповідачі чинять їй постійно перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Ними самочинно зведено альтанку, до неї прилаштовано навіс, здійснено фактично огорожу всієї земельної ділянки довкола будинку, перегороджено доступ до проходів, фактично забетонована вся земельна ділянка довкола житлового будинку, зведено фундамент. Крім цього, в коридорі спільного користування, де мається вихід у підвальні приміщення, відповідачами встановлено шафу, яка ускладнює доступ до проходу у підвальні приміщення та перекриває доступ повітря, що зумовлює постійну вологу у підвальних приміщеннях. На її неодноразові звернення відповідачі не реагують. У даному будинку на даний час проживає її рідна бабуся, що є особою похилого віку, потребує перебування на свіжому повітрі, має бажання озеленити територію біля будинку, посадити квіти та інші зелені насадження, проте не може цього здійснити, оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні земельною ділянко, яка фактично перебуває у спільній власності. Відтак, ураховуючи вищевикладене та покликаючись на норми ч. 1 ст. 15, ч. 1, п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 16, ст. 316, ч. 1 ст. 317, ст. ст. 319, 321, ч. 1 ст. 356, ст. ст. 358, 391 ЦК України, ч. 2 ст. 90, ст. 152 ЗК України, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просить суд зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою шляхом демонтажу за власні кошти розташованого на ній фундаменту, металевих огорож, альтанки, навісу та бетонного покриття, а також усунути перешкоди у вільному доступі до підвального приміщення та спільного коридору шляхом демонтажу шафи.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю із підстав, викладених у фабулі позовної заяви та просили такий задовольнити. Пояснила, що на даний момент позивач пересунув шафу, відтак у неї появився вільний доступ до підвального приміщення.

Представником відповідача подано до суду відзив на позов, за змістом котрого всі твердження, вказані в даній позовній заяві, не відповідають дійсності. По суті заявлених претензій зазначає, що в 2005 році внаслідок приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку на умовах спільної сумісної власності власниками вказаної земельної ділянки стали ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_9 . ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і 30.10.2018 року власником частки будинку та 1/5 частини земельної ділянки згідно договору купівлі-продажу стала ОСОБА_1 . Звертає увагу суду на те, що за життя ОСОБА_9 її частка у праві спільної сумісної власності не визначалася, а була визначена лише в лютому 2018 року в розмірі 1/5 частини земельної ділянки. Всі облаштування земельної ділянки, про які згадано у позові, здійснювалися протягом 1996 2005 р.р., (тобто ще за життя попереднього співвласника) за згодою всіх співвласників. Зазначає, що оформлюючи договір купівлі-продажу в жовтні 2018 року, позивачеві було достеменно про це відомо, вона особисто бачила всі облаштування та покращення, про які згадано у позові, а також їй було відомо про те, що фундамент, який за її твердженням був зведений відповідачами після жовтня 2018 року,- насправді був зведений у 2004 році попереднім співвласником ОСОБА_9 , що теж підтверджується показами свідків та фотографіями, зробленими у вказаний період. Твердження позивача про те, що відповідачі перешкоджають озелененню території не відповідає дійсності, оскільки прямо перед вікнами позивача є клумба, яку раніше засаджувала попередня власниця. Жодних дій з озеленення території позивачка за рік часу не здійснила. Влітку 2019 року відповідачі пропонували позивачеві укласти договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном, проте позивач відмовилася від даної пропозиції. Наголошує, що не існує насправді жодного порушення прав позивача. А твердження позивача про нібито порушення його особистих прав не підтверджено жодним належним допустимим засобом доказування. Відтак, просить у задоволенні пред`явленого позову відмовити в повному обсязі.

Відповідачі та їхній представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, покликаючись на обставини й факти, зазначені у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 30.10.2018 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідченого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою за р. №3-2008 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №43769945 від 30.10.2018 року, номер запису про право власності: 28658866, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), позивачка є власником 3/10 часток житлового будинку АДРЕСА_3 , що складають такі приміщення (квартира АДРЕСА_2 ): 2-1/7,1 кв.м., 2-2/16,7 кв.м., 2-3/2,5 кв.м., 2-4/0,8 кв.м., підвал - ІV/16,1 кв.м., V/6,6 кв.м. та приміщення спільного користування в підвалі - І/7,1 кв.м., на першому поверсі - І/4,6 кв.м. Загальна площа житлового будинку, позначеного в плані літерою А-1, 158,3 кв.м., житлова площа 63,9 кв.м. Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0321 га, кадастровий номер: :04:003:0059, реєстраційний номер: 101, цільове призначення: землі житлової забудови, обслуговування житлового будинку.

Згідно даних експлікації до плану земельної ділянки індивідуального житлового будинку із технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_3 , виготовленого станом на 14.04.2005 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (інвентарний №56), на такій знаходяться такі будівлі та споруди: житловий будинок під літ. «А-1», житлова прибудова під літ. «А'-1», тамбур під літ. «а-1», хвіртка під «№1», «№3», ворота під «№2», огорожа під «№4» та «№5».

На підставі договору купівлі-продажу частки земельної ділянки від 30.10.2018 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідченого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою за р. №3-2011 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №43769945 від 30.10.2018 року, номер запису про право власності: 28658765, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), позивачка є власником 1/5 частки земельної ділянки площею 0,0321 га по АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :04:003:0059 (зареєстрована 25.12.2012 Львівським міським відділом Львівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК»), реєстраційний номер: 101, цільове призначення: землі житлової забудови, обслуговування житлового будинку.

У державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №515138, виданому 25.12.2006 року Львівською міською радою, зареєстрованому у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.06.438.02847 кн. 01-2, зазначено співвласників земельної ділянки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 .

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним (постанова ВП ВС від 29.05.2019 р. у справі №310/11024/15-ц).

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (оспорювання, невизнання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку із цим, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (постанова КГС ВС від 25.05.2018 р. у справі №910/23488/17).

Реалізуючи визначене у ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту (постанова КГС ВС від 31.10.2019 р. у справі №916/1134/18).

Між тим, свобода вибору способу захисту позивачем не є абсолютною. Як неодноразово наголошувалося у судовій практиці, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови ВП ВС від 22.08.2018 р. у справі №925/1265/16; постанова ВП ВС від 22.08.2018 р. у справі №925/1265/16).

Аналіз чинних положень процесуальних кодексів і судової практики дає змогу дійти висновку, що спосіб захисту права власності, який обирає позивач, має відповідати таким критеріям: 1) законність; 2) ефективність; 3) належність; 4) співмірність (пропорційність). У протилежному випадку - в застосуванні обраного позивачем способу захисту судом має бути відмовлено (повністю чи частково).

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Як указується у п. 75 Рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 р. (заява №38722/02), засіб захисту, який вимагається ст. 13 Конвенції, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Ефективний спосіб захисту виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не призводить до необхідності повторного звернення до суду, оскільки мета захисту досягається за допомогою примусового виконання судового рішення, в якому він передбачений (постанова ВСУ від 16.09.2015 р. у справі №826/4418/14).

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).

Згідно з положеннями чинного процесуального законодавства формулювання способу (способів) захисту є обов`язковим, якщо захист права власності здійснюється у судовому порядку (п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК).

Належність способу захисту традиційно розуміється таким чином: спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права; способу (характеру) порушення; наслідкам, які спричинило порушення; правовій меті, до якої прагне суб`єкт захисту (постанова ВС у складі КГС від 08.05.2018 року у справі №910/1607/17).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова ВС у складі КГС від 27.11.2018 року у справі №908/236/18).

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу щодо можливості поділити річ без втрати її цільового призначення.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед за їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватися до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

При цьому, ВС зазначено про те, що між попередніми власниками домоволодіння і відповідно користувачами земельної ділянки склався певний порядок користування ділянкою, а тому підстави для його зміни відсутні.

Зазначений висновок щодо застосування норми права у вказаних правовідносинах наведений у постанові КГС ВС від 05.09.2018 року у справі №552/4097/15-ц (провадження №61-11135св18).

У постанові від 17.02.2016 року у справі №6-1500цс15 ВСУ зазначає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею.

У п. 21 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду №2 від 19.03.2010) роз`яснено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Практика ВСУ та ВС свідчить про те, що позови про зобов`язання власників земельних ділянок здійснити знесення (викорчування, перенесення) об`єктів, які знаходяться на їх земельній ділянці або на земельній ділянці загального користування, підлягають задоволенню лише за наявності певних підстав: - порушення відповідачем положень чинного законодавства, будівельних або санітарних норм під час розміщення відповідних об`єктів на його земельній ділянці; - порушення права власності або іншого речового права позивача у зв`язку з розміщенням цих об`єктів. На вказану обставину звернув увагу ВСУ в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, зазначаючи: позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд тощо). Із зазначеними позовами звертаються власники суміжних земельних ділянок, співвласники, які або не знайшли порозуміння щодо користування спільним майном, або коли один із співвласників заважає користуватися майном іншому співвласнику. Разом із тим, ВСУ щодо конкретної справи зазначив, що позивач не довів, що відповідачка… з порушенням згаданих державних будівельних норм, порушила його права власника та що йому створено перешкоди для користування й розпорядження своїм майном. Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги позивача, якщо діями відповідача не порушується право позивача на користування і розпорядження земельною ділянкою.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Для забезпечення повного та всебічного розгляду справи та ухвалення законного судового рішення суд має забезпечити сторонам дотримання принципу змагальності та забезпечити повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити право на повноту надання доказів, пояснень, заперечень усіма сторонами, які беруть участь у справі.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17, від 04.03.2021 року у справі №908/1879/17.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження: - часової ідентифікації проведених/виконаних поліпшень земельної ділянки (надвірних будівель та їх частин, споруд) /майна спільної часткової власності/, що призвели до зміни якісних характеристик указаного об`єкта; - ідентифікації зазначених поліпшень та пов`язаних із ними прав; - характеру проведених будівельних робіт на об`єкті та можливої невідповідності виконаних будівельних робіт та об`єктів чи окремих елементів об`єктів нерухомого майна, конструкцій вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (містобудівним, протипожежним, санітарно-гігієнічним тощо); - можливої невідповідності фактичного порядку користування земельною ділянкою правовстановлювальним документам на дану земельну ділянку та вимогам нормативних актів із питань землеустрою й землекористування; - технічної можливості здійснення демонтажу без завдання шкоди об`єктам нерухомого майна (будинку, інженерним комунікаціям тощо), - що може бути предметом судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз, а відсутність клопотання позивача про призначення таких чи ненадання ним зазначених висновків (у порядку ст. 106 ЦПК України) унеможливило встановлення фактичних обставин на підтвердження доводів пред`явленого позову.

У представленому технічному паспорті на індивідуальний житловий будинок, виготовленому бюро технічної інвентаризації станом на 14.04.2005 р. (до 15.01.2019 р., себто до набрання чинності наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2018 р. №186 «Про внесення змін до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», /зареєстрований у Міністерстві юстиції України 20.12.2018 р. за №1442/32894), на плані земельної ділянки відсутні штампи встановленого зразка «збудовано самочинно…», котрі проставлялися у разі виявлення в установленому порядку об`єктів самочинного будівництва згідно із п. 3.2 розд. 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. №127, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р. за №582/5773.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 3.2 розд. 3 Інструкції (зі змінами згідно із наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства №42 від 08.02.2006; в редакції наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства №167 від 01.06.2010; в редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №404 від 09.08.2012; із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №2 від 08.01.2013), не належать до самочинного будівництва: зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд, навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям полегшеної конструкції, погребів, входів в погреби, підпірних стін, воріт, хвірток, приямків, терас, ганків.

Представлена позивачем «Схема розташування» не являється кадастровим планом земельної ділянки (додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку), така не опрацьована розробником документації із землеустрою (ст. 26 Закону України «Про землеустрій») чи суб`єктом, котрий проводить землеоціночні роботи, веде діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах.

Окрім того, у динаміці спірних правовідносин співвласники бажають встановити порядок спільного користування спільним майном, однак відповідних позовних вимог не пред`явлено.

За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачами способу захисту.

Також згідно із п. 3.2 розд. 3 Інструкції (зі змінами) не належать до самочинного будівництва для квартир багатоквартирних житлових будинків демонтування або влаштування шаф, антресолей, комор.

Позивачем не зазначено, у який спосіб встановлена в коридорі шафа порушує державні будівельні норми, приписи Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 р. за №927/11207) та правил користування приміщеннями житлового будинку, не представлено жодних доказів на підтвердження, що така може ускладнювати доступ до проходу у підвальні приміщення чи порушувати режим їх провітрювання, не конкретизовано, що така не являється шафою для інженерних комунікацій.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивача та його захисту в обраний ним спосіб; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес позивача, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками для відповідача й інших осіб, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності,- суд приходить до переконання про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог у зв`язку із неналежністю та неефективністю способу захисту, заявленого позивачем, недоведеністю позову, відтак підстав для задоволення позову не вбачає.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 318, 319, 356, 358, 364, 367 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою шляхом демонтажу за власні кошти, розташованого на ній фундаменту, металевих огорож, альтанки, навісу та бетонного покриття, а також усунення перешкод у вільному доступі до підвального приміщення та спільного коридору шляхом демонтажу шафи - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 15.07.2021 року.

Суддя Марків Ю.С.