Провадження № 22-ц/811/2183/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 ро, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та відповідачем 16 вересня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 3282, у якому у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджує, що починаючи з 2013 року між ними почали погіршуватися відносини, почали виникати конфлікти та непорозуміння, в кожного з них стали різні погляди на сімейне життя та обов`язки, вони перестали знаходити спільну мову при вирішення різноманітних побутових питань. Зазначає, що з жовтня 2020 року вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин, шлюб існує лише формально, що унеможливлює подальші сімейні відносини та суперечить його інтересам, оскільки він переконаний, що сім`я розпалася остаточно. З наведених підстав просить розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 16 вересня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 3282.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16 вересня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 3282.

Судові витрати залишено за позивачем.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що в позовній заяві крім прізвищ, імен та по батькові та адреси проживання не зазначено більше ніяких даних, відтак, на думку апелянта, позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених в ст.ст. 175 та 177 ЦПК України, що є підставою для залишення такої без руху, однак судом, всупереч вимогам ч. 1 ст. 185 ЦПК України, відкрито провадження у справі. Зазначає, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, в тому числі, не надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, а про розгляд справи вона дізналася випадково. Вказує, що між ними не досягнуто згоди у вирішенні питання з ким і на яких умовах будуть проживати діти, у зв`язку з чим, на її думку, недоцільно було проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки можливим є подання позову про визначення місця проживання дітей, який можна було об`єднати з даним позовом. Вважає, що наданий судом строк для примирення сторін був недостатнім та не враховував інтересів неповнолітніх дітей. Звертає увагу, що в рішенні суду не зазначено, яке прізвище в неї залишається, а в судовому засіданні перед ухваленням рішення суду її думку з цього приводу не з`ясовувалася. З наведених підстав просить рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не бажає надалі перебувати у шлюбі з відповідачкою, можливості досягнення примирення подружжя немає, а заходи, які вживалися судом для примирення сторін не змінили їх відносини, відтак подальше перебування сторін у шлюбі є таким, що суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 16 вересня 2006 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 3282, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 16 вересня 2006 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.

За час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 16 жовтня 2007 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції та свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 23 березня 2013 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції відповідно.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживають окремо, спільного господарства не ведуть, подружні відносини не підтримують, відтак шлюб існує формально.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надано строк для примирення терміном два місяці та зупинено провадження у справі до 15 квітня 2021 року.

Разом з тим, протягом наданого судом строку сторони не дійшли до примирення.

Встановивши, що розлад в сім`ї носить постійний характер, сторони припинили подружні стосунки, втратили один до одного почуття любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, сім`я існує формально, і примирення між сторонами неможливе, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, збереження шлюбу є неможливим, а відтак вірно вважав, що є підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу між ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки в ній не зазначено ніяких даних відповідача крім прізвища, ім`я, по батькові та адреси проживання, а відтак суд першої інстанції неправомірно, на думку апелянта, відкрив провадження у справі, незважаючи на наявність підстав для залишення позовної заяви без руху спростовуються матеріалами справи.

З позовної заяви вбачається, що позивач зазначив прізвище, ім`я, по батькові відповідача, дату її народження та адресу проживання.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Зважаючи на те, що в позовній заяві зазначені усі дані відповідача, які були відомі позивачу, ним належним чином в повному обсязі сплачено судовий збір за подання позовної заяви, відтак колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для залишення позовної заяви без руху, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відкриття провадження у справі.

Покликання апелянта на те, що наданий судом строк для примирення сторін був недостатнім не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2021 року сторонам надано строк на примирення терміном два місяці, однак за цей час сторони не дійшли до примирення.

Крім того, справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з 17 грудня 2020 року, у сторін було достатньо часу для примирення, однак відносини сторін не змінилися, і після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і за час перебування справи у провадженні апеляційного суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.