ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2146/20 Номер провадження 22-ц/814/1411/21Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря судового засідання: Міщенко Я.О.

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Лобач О.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням Предоляк О.С.

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа - керівник Приватного акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, зазначав, що він з 31 січня 1997 року працював лікарем-стоматологом Медико-санітарної частини ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» (далі по тексту - ПрАТ «Полтавський ГЗК»).

18 березня 2020 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Вважає, що роботодавцем було штучно створено підстави для звільнення, а саме необґрунтовано та необ`єктивно, без наявності для цього фактичних підстав, прийнято рішення про скорочення штатної одиниці лікаря-стоматолога на підставі службової записки Головного лікаря медико-санітарної частини ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_6 №475 від 05.11.2019 року.

Вказував, що його звільнення із займаної посади було проведено незаконно, оскільки відбулося з порушенням:

- вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України за відсутності згоди первинної профспілкової організації, одностайний висновок якої про відмову у наданні згоди на його звільнення він вважає обґрунтованим;

- вимог ч. 3 статті 49 КЗпП України, оскільки відповідачем не повідомлено його про наявність на підприємстві вакантної посади лікаря-стоматолога-хірурга ОСОБА_3 , який виявив бажання звільнитись.

- вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, оскільки на товаристві працювала інший лікар-стоматолог ОСОБА_4 , яка, на його думку, фактично здійснювала ті ж самі трудові обов`язки, що й він, обіймала ідентичну з ним посаду, однак має меншу кваліфікацію у порівнянні з ним.

Також вказував, що Директор з управління персоналом та побуту ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_5, яка підписала наказ про його звільнення, не була наділена такими повноваженнями відповідно до наказів голови Правління №825 від 02.03.2020 та №952 від 13.03.2020, оскільки він не відноситься до інженерно-технічних працівників (ІТП).

Згідно з уточненими позовними вимогами (т.1 а.с.136-138) зазначав, що факт порушення його трудових прав у зв`язку із незаконним звільненням призвів до моральних страждань, які виразились у тривалому стресовому стані, емоційному напруженні, порушенні сну, нервових зривах. Такими незаконними діями відповідача принижено його честь, професійну гідність та ділову репутацію, у тому числі в очах колег, друзів та знайомих.

На підставі викладеного, прохав визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення № 203 к від 18.03.2020, поновити його на посаді лікаря-стоматолога 1-ї категорії Медико-санітарної частини ПрАТ «Полтавський ГЗК» та стягнути з відповідача на його користь середні заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня 2020 по дату ухвалення рішення у справі, стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30 250,00 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Вважає, що місцевий суд розглянув справу упереджено, необґрунтовано відхилив його доводи та взяв до уваги доводи відповідача, дійшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, неповно з`ясувавши обставини, які мають значення для справи; визнав встановленими обставини, які є недоведеними.

Вказував, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Суд залишив поза увагою обставини, які вказували на відсутність змін в організації виробництва і праці та необхідності зменшення штату. Не врахував, що при прийнятті рішення про скорочення штату роботодавцем не було дотримано положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та п. 3.4 Колективного договору щодо надання профспілці інформації за три місяці про вжиття заходів та про причини наступних звільнень; не врахував фактичні обставини того, що при прийнятті рішення про скорочення штату на комбінаті за цивільно-правовою угодою працювала лікар-стоматолог ОСОБА_4 та не надав оцінки доказам того, що остання фактично виконувала функції лікаря-стоматолога.

Зазначав, що судом не застосовано до спірних правовідносин ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України (що передбачає обов`язок роботодавця запропонувати працівникові всі вакантні посади), тоді як профспілковим комітетом було взято до уваги обставини про звільнення іншого працівника - лікаря-стоматолога-хірурга ОСОБА_3 , вакантну посаду після якого він погодився би зайняти, однак якої не було йому запропоновано роботодавцем.

Звертав увагу суду, що 18 березня 2020 року підписаний наказ про його звільнення, а 19 березня 2020 року (наступного дня), перебуваючи у відпустці, ОСОБА_3 подав заяву на звільнення і був звільнений із займаної посади 20 березня 2020 року (в останній день своєї відпустки). Дані фактичні обставини, на думку заявника, безпосередньо свідчать про небезпідставність рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на його звільнення.

Також, як на підстави своїх вимог, ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про беззаперечність повноважень Директора з управління персоналом та побуту ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_5 на підписання наказу про його звільнення, оскільки Правлінням комбінату останній були делеговані повноваження на підписання наказів про припинення трудових відносин у зв`язку із скороченням інженерно-технічних працівників, до яких він не відноситься.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Полтавський ГЗК» в особі голови Правління Лотос В.В. просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Зазначав про відсутність порушень з боку роботодавця при звільненні позивача з підстави п. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому відсутні підстави вважати, що позивачу було спричинено моральної шкоди.

Роботодавець є самостійним при прийнятті рішення щодо наявності підстав для скорочення штату працівників та законність прийнятого роботодавцем рішення не є предметом розгляду справи.

Рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 було визнано роботодавцем необґрунтованим, оскільки ґрунтувалось на припущеннях та міркуваннях ОСОБА_1 про наміри звільнення іншого працівника - лікаря-стоматолога-хірурга ОСОБА_3 , який був звільнений за угодою сторін 20.03.2020 на підставі його заяви про звільнення від 19.03.2020, тобто вже після звільнення 18.03.2020 ОСОБА_1

ОСОБА_4 є позаштатним працівником товариства, що залучена на підставі договору про надання послуг №520 від 22.12.2018, предметом якого є надання послуг консультативного характеру, та вказана обставина не спростовує висновків суду першої інстанції про правомірність звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до пп. 11 п. 7 розділу 10 Статуту товариства та наказів голови Правління № 952 від 13.03.2020 та № 3280 від 30.08.2019 Директор з управління персоналом та побуту ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_5 була уповноваженою особою на підписання наказів про звільнення.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом ОСОБА_1 31 січня 1997 року прийнятий на посаду лікаря - стоматолога медико - санітарної частини ПрАТ «Полтавський гірничо - збагачувальний комбінат» (а.с.10-11 т.1).

05.11.2019 року головним лікарем МСЧ ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_6 повідомлено голову правління ПрАТ «Полтавський ГЗК» Лотоуса В.В. у службовій записці за № 475 «Про скорочення штатної чисельності МСЧ» про наявність в штатному розкладі медико - санітарної частини ПрАТ «Полтавський гірничо - збагачувальний комбінат» двох штатних одиниць лікарів, які ведуть стоматологічний прийом: лікаря - стоматолога та лікаря стоматолога-хірурга із пропозицією скоротити 1 штатну одиницю лікаря-стоматолога лікувального відділення МСЧ (т. 1 а.с. 55-56).

06.11.2019 року наказом № 4258 ПрАТ «Полтавський гірничо - збагачувальний комбінат» на підставі службової записки головного лікаря МСЧ ОСОБА_6 за №478 від 05.11.2019 у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, керуючись частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України, виключено та скорочено з 10.02.2020 року із штатного розпису МСЧ одну штатну одиницю лікаря - стоматолога за кодом професій - 2222.200, професія лікар - стоматолог, МСЧ лікувальне відділення (т. 1 а.с. 51-52).

02.12.2019 року проведено засідання постійно діючої комісії зі скорочення чисельності та штату працівників ПрАТ «Полтавський ГЗК» та вирішено скоротити працівника - лікаря - стоматолога ОСОБА_1 (т.1 а.с. 68-69).

04.12.2019 року наказом № 4681 ПрАТ «Полтавський ГЗК» внесено зміни до структури і штатної чисельності підприємства, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, виведено із штатного розпису МСЧ та скорочено з 10.02.2020 одну штатну одиницю МСЧ лікувального відділення за кодом професії 2222.200 лікаря - стоматолога ОСОБА_1 (т.1 а.с. 53-54).

05.12.2019 ОСОБА_1 вручено повідомлення про скорочення чисельності та штату працівників (т.1 ас. 62).

Від запропонованих ОСОБА_1 пропозицій всіх наявних вакантних робочих місць (вільних вакансій) станом на 05.12.2020, 10.02.2020, 02.03.2020 ОСОБА_1 відмовився, що не заперечувалось останнім. (т.1 а.с. 57,60, 62).

Судом також установлено, що ОСОБА_1 є членом профспілкової організації ПрАТ «Полтавський ГЗК».

10.02.2020 року ПрАТ «Полтавський ГЗК» надав профспілці інформацію щодо скорочення посади лікаря - стоматолога МСЧ, яку займає ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 72-73).

10.02.2020 ОСОБА_1 повідомлено про засідання 10.02.2020 профспілкового комітету ПрАТ «Полтавський ГЗК» (т. 1 а.с. 71).

02.03.2020 ОСОБА_1 повідомлено про засідання 03.03.2020 профспілкового комітету ПрАТ «Полтавський ГЗК» (т. 1 а.с. 70).

03.03.2020 за результатом засідання профспілкового комітету згідно з витягом з протоколу №10 від 03.03.2020 профспілка за участі 20 членів профкому прийняла рішення, одноголосно, яким не надано згоди на розірвання (припинення) трудового договору (контракту) з лікарем - стоматологом Медико - санітарної частини ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_1 згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників (т. 1 а. с. 14-15).

Визнавши відмову профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 необґрунтованою, 18 березня 2020 року наказом № 203 к про припинення трудового договору (контракту) лікаря - стоматолога першої категорії ОСОБА_1 звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників. З даним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений того ж дня (т. 1 а.с. 13).

Встановивши факт змін у структурі і штатній чисельності у ПрАТ «Полтавський ГЗК» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, що передбачали скорочення чисельності та штату працівників, а саме посади позивача, встановивши факт, що ОСОБА_1 відмовився від запропонованих йому роботодавцем вільних вакансій, та що відмова профспілкового органу ПрАТ «Полтавський ГЗК» у наданні згоди на розірвання (припинення) трудового договору не містила обґрунтувань, місцевий суд дійшов висновку, що під час звільнення позивача за скороченням чисельності та штату адміністрацією підприємства були дотримані вимоги трудового законодавства та суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків:

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у підпунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно із статтею 49-2 КЗпП України про вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Водночас із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або вповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав указані вимоги КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які є на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника із дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до статті 43 КЗпП України, статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Щодо скорочення чисельності штату на товаристві, дотримання роботодавцем вимог ч. 1, 3 статті 49-2, ст. 40 КЗпП України

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Місцевий суд вірно встановив, що 06.11.2019 року наказом № 4258 ПрАТ «Полтавський гірничо - збагачувальний комбінат» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, керуючись частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України, виключено та скорочено з 10.02.2020 року із штатного розпису МСЧ одну штатну одиницю лікаря - стоматолога за кодом професій - 2222.200, професія лікар - стоматолог, МСЧ лікувальне відділення (т. 1 а .с. 51-52).

У відповідності з п. 3.4 Колективного договору, укладеного між трудовим колективом і правлінням ПрАТ «Полтавський ГЗК» на 2018-2019 роки у разі виникнення об`єктивних причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, які тягнуть за собою звільнення працівника з ініціативи адміністрації, Правління зобов`язується письмово, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати профспілковій організації, інформацію про ці звільнення, включаючи інформацію про причини, кількість і категорію працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнення, а також провести консультації з профспілковою організацією про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків таких звільнень.

Вказане положення п. 3.4 Колективного договору кореспондує положенню ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії».

Як вбачається з матеріалів справи профспілкова організація була повідомлена Правлінням про намічувані звільнення та профспілковій організації було надано інформацію про скорочення посади лікаря-стоматолога.

Предметом цього позову є дотримання процедури звільнення позивача відповідно до вимог частини другої статті 40, статті 42, 43, 49-2 КЗпП України, а наказ про скорочення штату, підстави прийняття роботодавцем такого рішення, не є предметом розгляду цієї справи.

Аргументи заявника щодо наявності або відсутності підстав для проведення скорочення на товаристві, доцільності та правомірності прийняття роботодавцем такого рішення, у тому числі аналіз обставин, викладених у доповідній записці Головного лікаря Медико-санітарної частини ПрАТ "Полтавський ГЗК" ОСОБА_6, є неслушними для суду, оскільки вказане питання не є предметом розгляду даної справи.

Аналогічний правовий висновок міститься у чисельних постановах Верховного суду (постанова від 09.06.2021 року у справі №61-5325св21, а також постанови, на які посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні: № 696/985/15-ц від 06.02.2018, №297/868/18 від 12.06.2019, № 334/3883/18 від 07.10.2020).

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач був попереджений про майбутнє звільнення (05.12.2019 року (а.с. 62 т. 1)) з дотриманням вимог статті 49-2 КЗпП України, тобто за два місяці до дня вивільнення, та, відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України, дотримався обов`язку запропонувати позивачу вакантні посади (роботу), які наявні на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення ОСОБА_1 , який, у свою чергу, відмовився від пропозицій роботодавця, що останнім не заперечувалось протягом розгляду справи.

Посилання ОСОБА_1 на наявність на день його звільнення (18.03.2020 року) вакантної посади лікаря - стоматолога - хірурга ОСОБА_3 , яку йому не було запропоновано, є безпідставними, оскільки останній був звільнений із займаної посади за його заявою про звільнення від 19.03.2020 року наказом № 212 к від 20.03.2020 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (т. 1 а.с. 100-101), тобто вакантна посада після вивільнення якого з`явилась вже після припинення товариством трудових правовідносин з ОСОБА_1 .

Штатним розписом керівників, фахівців та службовців Медико-санітарної частини ПрАТ «Полтавський ГЗК» станом на день звільнення ОСОБА_1 ( 18.03.2020 року ) не визначено посади лікаря - стоматолога - хірурга, яку обіймав працівник ОСОБА_3 , оскільки останній значився в штаті працівників та не був звільнений станом на 18.03.2020.

Покладаючи обов`язок на роботодавця запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, закон не пов`язує його з фактом усвідомленості роботодавця про наміри увільнення інших працівників з посад у майбутньому.

Добросовісність з боку роботодавця, у цьому сенсі, не може бути підставою визнання порушення ним трудового законодавства при звільненні працівника.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані усі інші вакантні посади (робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (правовий висновок щодо застосування положень статті 49-2 КЗпП України висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18), провадження № 11-43/ асі18 ).

Щодо дотримання роботодавцем вимог статті 42 КЗпП України (яка передбачає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці), апеляційний суд вважає наступне.

При вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що застування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні посади (тотожні, однакові), тобто перебувають у штаті працівників товариства, тоді як працівник ОСОБА_4 є позаштатним працівником товариства, що залучена на підставі договору про надання послуг №520 від 22.12.2018, предметом якого є надання послуг консультативного характеру.

Посилання заявника в апеляційній скарги на те, що ОСОБА_4 фактично виконувала трудові обов`язки лікаря-стоматолога, перебувала у фактичних трудових відносинах з товариством, тобто обіймала ідентичну йому посаду, однак мала менший рівень кваліфікації порівняно з ним, є неслушними для суду та виходять за межі доказування у даній справі. Тому суд першої інстанції вірно виходив із встановленої обставини, що ОСОБА_4 є позаштатним працівником товариства, і підстав порушення переважного права позивача на залишення на роботі не вбачається.

Щодо дотримання роботодавцем вимог статті 43 КЗпП України, апеляційний суд вважає наступне.

Згідно з вимогами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-703цс15 викладена правова позиція, що суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами". Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Судом першої інстанції було встановлено, що профспілковий комітет ПрАТ «Полтавський ГЗК» 03.03.2020 у складі 20 членів одностайно проголосував та прийняв рішення не надавати згоди на звільнення ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дослідив витяг з протоколу №10 від 03.03.2020 року засідання профспілкового комітету ПрАТ «Полтавський ГЗК» за участі 20 членів профкому, та обставини, які були встановлені членами засідання з пояснень працівника ОСОБА_1 та представника роботодавця в особі начальника відділу кадрів комбінату Валкового С.О., та, з урахуванням встановлення відсутності порушень з боку роботодавця, дійшов вірного висновку, що відмова профспілки у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 була необґрунтованою та не містила правових обґрунтувань відмови.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції заявником не спростовано висновків суду першої інстанції, що рішення профспілки є не аргументованим, не містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 або посилання на неврахування роботодавцем фактичних обставин. При цьому, інформація, повідомлена ОСОБА_1 на засіданні профспілки щодо наявності на товаристві вакантної посади лікаря-стоматолога-хірурга працівника ОСОБА_3 , не була перевірена профспілкою (за наявності у профспілки права отримувати пояснення та відомості від роботодавця та інших працівників), доказів на підтвердження такої інформації профспілкою не було отримано, відповідно, прийнято рішення про відмову у наданні згоди на розірвання (припинення) трудового договору з ОСОБА_1 на підставі переконання, не підтвердженого будь-якими доказами.

У цьому сенсі, посилання сторони відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 ґрунтувалось на припущеннях, не підтверджених переконливими доказами, є слушними та заслуговують на увагу суду.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням встановлених фактичних обставин надав правильної оцінки висновку профспілкового органу відповідача, та дійшов обґрунтованого висновку, що роботодавець небезпідставно визнав відмову профспілки у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 необґрунтованою, та правомірно звільнив останнього з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

З урахуванням встановлення відсутності порушень трудового законодавства з боку відповідача при звільненні ОСОБА_1 та, відповідно, підстав для скасування наказу про звільнення, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні інших похідних вимог щодо поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Щодо підписання наказу про звільнення позивача неуповноваженою особою.

Установлено, що наказ про звільнення позивача за № 203 к від 18.03.2020 підписаний Директором з управління персоналом та побуту ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_5, яка, у свою чергу, була уповноважена на вчинення таких дій (підписання наказів про звільнення) Наказом голови Правління товариства № 952 від 13.03.2020 року «Про внесення змін до наказу № 3280 від 30.08.2019 року «Про введення в дію Стандарту делегування»».

Безумовно, право на прийняття на роботу та звільнення працівників належить роботодавцю згідно трудового законодавства.

Делегування повноважень головою Правління, який згідно Статуту товариства є уповноваженою особою на укладення та розірвання трудових договорів (контрактів) з працівниками ПрАТ «Полтавський ГЗК» здійснено відповідно до підпункту 11 пункту 7 розділу 10 Статуту ПрАТ «Полтавський ГЗК», що не заборонено господарським законодавством.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що делеговані головою Правління товариства повноваження Директору з управління персоналом та побуту ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_5 є беззаперечними, оскільки стосувались саме делегування права на вчинення певної дії - підписання наказів про звільнення працівників (керівників, фахівців, службовців), і не мали направленості на певний суб`єктний склад, виключення щодо яких ОСОБА_5 має право такого підпису.

Таким чином, посилання заявника на те, що Директор з управління персоналом та побуту ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_5 не мала права підписувати наказ про його звільнення, оскільки його посада лікаря-стоматолога не відноситься до інженерно-технічних працівників, не спростовують висновків суду першої інстанції.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з повним та всебічним встановленням всіх обставин справи, а доводи заявника в апеляційній скарзі висновків місцевого суду не спростували, підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат понесених позивачем під час апеляційного розгляду справи відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 15 липня 2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук