Справа № 2/1713/393/11
УХВАЛА

15 липня 2021 рокум. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі судді Венгерчук А.О., вивчивши матеріали скарги ОСОБА_1 про визнання незаконними рішення, дій та бездіяльності державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління у м.Києві Бойченко С.В. та зобов`язання вчинити дії

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання незаконними рішення, дій та бездіяльності державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління у м.Києві Бойченко С.В. та зобов`язання вчинити дії, в якій просить: визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління у м.Києві щодо не проведення перерахунку суми заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки у ВП №50067800; визнати незаконними та скасувати розрахунки заборгованості по аліментам, складені державним виконавцем; зобов`язати державного виконавця провести перерахунок заборгованості за аліментами виходячи з фактичного доходу, отриманого боржником після відрахування податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також виходячи із середньомісячного заробітку по регіону у період, коли боржник не працював; визнати незаконними дії державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління у м.Києві щодо обмеження боржника у праві керування транспортним засобом; визнати незаконною постанову державного виконавця про тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом від 12.03.2018; скасувати постанову державного виконавця про тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом від 12.03.2018.

Одночасно з вищевказаними вимогами скаржник звернувся з клопотанням, в якому просить поновити йому пропущений з поважних причин строк на подання скарги до суду.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначає, що в провадженні Деснянського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління у м.Києві знаходиться виконавче провадження №50067800 з примусового виконання виконавчого листа Острозького районного суду Рівненської області від 21.09.2011 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 .

Вказує, що в матеріалах виконавчого провадження містяться докази про отримувану ним з липня 2011 заробітну плату, а тому визначення розміру аліментів відповідно до виконавчого листа повинно було здійснюватись виходячи з 1/4 частки його заробітної плати, а не з середньої заробітної плати по м.Київ, як це було здійснено державним виконавцем.

Зазначає, що у зв`язку із невірно виконаним державним виконавцем розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, з розміром якої він не погоджується, він неодноразово звертався до відділу ДВС з проханням провести перерахунок такого розміру заборгованості зі сплати аліментів, однак його прохання було залишено без розгляду. Окрім того у грудні 2020 року та 31.05.2021 він звертався до Деснянського відділу ДВС м.Києва зі скаргою на дії державного виконавця. 30.06.2021 ним було отримано відповідь про відсутність підстав для задоволення скарги.

Окремо в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказує, що в ході виконавчого провадження №50067800 державним виконавцем 12.03.2018 була винесена відносно нього постанова про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, до повного погашення заборгованості зі сплати аліментів, та про існування такої постанови він дізнався 07.10.2020 при складанні працівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення. Зазначає, що з винесенням постанови про обмеження у праві керування транспортними засобами він позбавлений можливості отримувати основний заробіток, так як він з 16.10.2020 працює водієм у ФОП ОСОБА_4 . Вважає, що вищевказана постанова винесена незаконно та всупереч положенням ст.71 Закону України "Про виконавче провадження".

Суд, вивчивши скаргу та додані до неї докази, приходить до наступного висновку.

Спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення врегульовано Розділом VII ЦПК України та Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

У відповідності до ч.2 ст.449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд виходить з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, та суд їх з`ясовує у кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи.

Відповідно до вимог ст.126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі №24-152/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» зазначив, що право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Якщо зі скарги вбачається, коли заявник дізнався про порушення свого права, і при цьому скарга подана з пропущенням встановленого строку, суддя має право залишити скаргу без розгляду на стадії відкриття провадження у справі. Це повністю відповідає положенням статей 13, 126 ЦПК щодо диспозитивності цивільного судочинства.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що скаржник без поважних причин пропустив строк для звернення до суду зі скаргою на дії, рішення та бездіяльність державного виконавця, оскільки про існування заборгованості зі сплати аліментів, з розміром якої він не погоджується, ОСОБА_1 було відомо починаючи з 2018, що підтверджується копією його заяви про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів від 21.11.2018.

Окрім того, він повторно у грудні 2020 року та 31.05.2021 звертався до державного виконавця з проханням здійснити перерахунок заборгованості. Скаржник посилається на те, що відповідь на зазначену скаргу від 18.06.2021 він отримав лише 30.06.2021, однак будь-яких доказів на підтвердження вказаної обставини до скарги не додано.

Окрім того, скаржник зазначає, що про наявність винесеної в межах виконавчого провадження постанови про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами йому стало відомо від працівників поліції - 07.10.2020 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення щодо нього за ч.3 ст.126 КУпАП.

Водночас з вищевказаною скаргою ОСОБА_1 завернувся до суду лише 12.07.2021. Також суд зазначає, що 06.04.2021 ОСОБА_1 вже звертався до суду з аналогічною скаргою, що також свідчить про те, що йому було достовірно відомо про порушення його прав.

Таким чином, судом встановлено, що вищевказану скаргу ОСОБА_1 було подано після закінчення встановленого законом 10-денного строку. Заявляючи клопотання про поновлення пропущеного строку ОСОБА_1 вказує на наявність у нього поважних причин, однак не вказує в чому полягають такі причини та не наводить будь-яких доводів на підтвердження їх існування.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішеннях ЄСПЛ, постановлених за результатами розгляду справ «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» судом було наголошено на тому, що безпідставне поновлення процесуальних строків судом є протиправним, порушує принцип юридичної визначеності та право на справедливий суд (ст.6 Конвенції ООН «Про захист прав людини та основоположних свобод»).

Відповідно до ч.7 ст.127 ЦПК України, про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Згідно ст.126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно ст.ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скаржником не зазначено, які саме обставини стали причиною пропуску ним десятиденного процесуального строку на подання скарги, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування таких обставин.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що зі скарги та доданих до неї доказів вбачається спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів, який відповідно до ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає розгляду в порядку, передбаченому законом, та відповідно до положень ЦПК України розгляд такого спору здійснюється за правилами позовного провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.126, 127, 448, 449 ЦПК України,

постановив:

в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення до суду зі скаргою про визнання незаконними рішення, дій та бездіяльності державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління у м.Києві Бойченко С.В. та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Скаргу ОСОБА_1 про визнання незаконними рішення, дій та бездіяльності державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління у м.Києві Бойченко С.В. та зобов`язання вчинити дії - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення через Острозький районний суд Рівненської області.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.