Провадження № 22-ц/4808/599/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його поділ, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Ковалюк І.П. 01 березня 2021 року, повний текст якого складено 10 березня 2021 року ,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його поділ. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в провадженні Івано-Франківського міського суду є справа за позовом ОСОБА_1 до неї про поділ спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини даного майна. Однак, споживач не включив у спільно нажите майно подружжя однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Позивач зазначила, що 20.11.1998 зареєстровано шлюб між сторонами. У шлюбі в сторін народився син, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом 2004-2008 років сторони перебували на заробітках за кордоном і придбали квартиру АДРЕСА_1 . В позовній заяві про поділ майна ОСОБА_1 вказує, що йому не було відомо про розірвання шлюбу між ними до 24.07.2019. Таким чином, квартира АДРЕСА_2 , на думку позивачки, є спільним майном подружжя, оскільки придбана за час їхнього перебування в шлюбі. Вважає, що строк позовної давності для пред`явлення позову нею не пропущений, оскільки її майнові права порушено в серпні 2019 року зверненням відповідача з позовом про поділ лише частини спільно нажитого майна у період шлюбу. Згідно звіту про незалежну оцінку ринкова вартість спірної квартири складає 434 400 гривень. Враховуючи наведене, просила визнати спільним майном подружжя однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частини даної квартири в сумі 217 700 гривень, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2021 року позов задоволено. Визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2167,20 гривень та 384,20 гривень витрат по оплаті заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає всім обставинам справи, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що спірна квартира придбана відповідачем 09.09.2012 після розірвання шлюбу за особисті кошти та являється особистою приватною власністю відповідача. Представник ОСОБА_1 вказує, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт ведення спільного господарства сторонами після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також факт дійсного проживання сторін однією сім`єю. Апелянт вважає, що технічний паспорт на квартиру, виготовлений 11.02.2011, не є документом, який підтверджує факт набуття права власності на спірну квартиру, оскільки фактом набуття права власності на вказану квартиру є рішення ВК Івано-Франківської міської ради від 30.05.2012, на підставі якого видано свідоцтво про право власності від 09.09.2012. Представник ОСОБА_1 вказує, що позивачем всупереч нормам статей 83, 177 ЦПК України не подано докази разом з позовною заявою, а долучено їх за заявою представника позивача без обгрунтування неможливості їх подання у встановлений законом строк. Крім того, апелянт вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб розірвано 24.02.2012, а позов подано ОСОБА_3 29.11.2019. Враховуючи вказане, просить оскаржене рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві, представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржене рішення ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Представник зазначила, що про розірвання шлюбу відповідач дізнався 24.07.2019 після отримання витягу з ДРАЦСу, і це підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.02.2021 у справі №344/14956/19. Вказала, що позивачем надано докази спільного проживання сторін через канцелярію суду з дотриманням вимог ЦПК України. Крім того зазначила, що технічний паспорт на спірну квартиру виготовлений 11.02.2011, коли квартира вже була збудована та їй присвоєно поштову адресу. Також додала, що доказами спільного проживання сторін після розірвання шлюбу є тривале перебування ОСОБА_3 з сином за кордоном та спільна з відповідачем оренда житла, відкриття рахунку у банку позивачкою та відвідування сином школи. Крім того, апелянтом не заперечуються фотографії зі спільних святкувань сторонами святкових і родинних подій. Просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржене рішення залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу заперечила, оскільки рішення суду вважають законним і обґрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Оскільки спірне майно зареєстровано вже після розірвання шлюбу, але в період проживання сторонами разом як сім`я та ведення спільного господарства, місцевий суд дійшов до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині квартири.

З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Тисменицького районного суду від 31.01.2012 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 20 листопада 1999 року у Козарівській сільській раді Рогатинського району Івано-Франківської області, актовий запис №8. Малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено проживати з матір`ю. Рішення набрало законної сили 24 лютого 2012 року (а.с. 12).

За відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2012 та копією витягу про державну реєстрацію прав від 05.09.2012 (а.с. 27, 28).

Згідно звіту про незалежну оцінку ринкова вартість вказаної вище квартири становить 434 400 грн (а.с. 13-26).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ч. 7 ст. 57 СК України визначено: якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), лише при набутті подружжям майна відповідно до цих чинників, вважається, що ст. 60 СК України застосована правильно. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений правовий висновок зроблено у постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 619/5624/14-ц.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Із пояснень сторін вбачається, що після розірвання шлюбу позивач та відповідач по справі фактично продовжували проживати однією сім`єю до 2017 року.

Шлюб між сторонами розірвано 31 січня 2012 року, однак ще до розірвання шлюбу відповідач уклав договір про дольову участь в будівництві спірної квартири, технічна документація на яку виготовлена 11.02.2011 (а.с. 137-139).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 травня 2021 року витребувано у ВК Івано-Франківської міської ради копії документів, зокрема: копії договору, квитанцій про сплату вартості квартири та інших, які були підставою для видачі Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 згідно рішення виконкому міської ради від 30.05.2012 № 340 (додаток №1 до рішення).

На виконання вказаної ухвали суду представником Івано-Франківської міської ради направлено копії: Договору № 282 ГУ-ІІ про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» групи житлових будинків з приміщеннями громадського призначення в житловому АДРЕСА_4 (ІІ черга будівництва) від 23.11.2007 (а.с. 228-235); Договору про уступку права вимоги за договором № 282 ГУ-ІІ від 23.11.2007 згідно якого громадянин ОСОБА_7 передав ОСОБА_1 свої права та обов`язки щодо отримання майна за вищевказаним договором. Уступка права вимоги здійснена за ціною 202 510 грн (а.с. 237-238); Акта прийому-передачі об`єкта інвестування від 12.12.2011, підписаного забудовником ТОВ «Будівельна компанія Галицька» та ОСОБА_1 згідно якого забудовник передав відповідачу, а останній прийняв квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 227), а також копію заяви від 10.05.2021 ОСОБА_1 на ім`я міського голови щодо прийняття рішення про оформлення права власності на спірну квартиру (а.с. 226).

З вказаних документів вбачається, що спірну квартиру було придбано за час перебування сторін у шлюбі, однак право власності на неї оформлено після розірвання шлюбу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що сам по собі факт реєстрації ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру після розірвання шлюбу не є підставою для того, щоб вважати згадане житлове приміщення його особистою приватною власністю, оскільки спірну квартиру проінвестовано сторонами у період шлюбу. Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2018 року (справа №760/8675/15-ц), а також у постанові від 01 квітня 2020 року (справа №462/518/18).

При цьому апеляційний суд зауважує, що відповідачем не доведено, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. На підтвердження вказаного ОСОБА_1 не представлено суду ніяких належних доказів. Таким чином, відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Крім того, з рішення Івано-Франківського міського суду від 24.02.2021 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вбачається, що про розірвання шлюбу позивачу стало відомо 24.07.2019 після отримання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, щодо доведеності факту проживання сторін однією сім`єю до та після укладення згаданого вище договору про участь в інвестуванні будівництва.

Щодо доводів апелянта про застосування позовної давності колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що після розірвання шлюбу 31.01.2012 відповідач не заперечував право позивача на набуте у період шлюбу майно, а спір між сторонами виник у серпні 2019 року після звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (іншої квартири), суд першої інстанції правильно виходив з того, що саме з цього часу почала відраховуватися позовна давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивач звернулася із зазначеним позовом до суду у листопаді 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 16 липня 2021 року.