Провадження № 22-ц/801/1257/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 рокуСправа № 127/34308/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Якименко М.М.,

з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ,

третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2021 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2021 року, ухвалені у складі судді Федчишена С.А., в залі суду,

встановив:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу від якого мають спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2014 року була усиновлена ОСОБА_2 .

Позивачем зазначено, що спільне життя із відповідачем не склалось через постійні конфлікти та відсутність взаєморозуміння і зокрема в грудні 2019 року останнім було вчинено по відношенню до неї домашнє насилля, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності та винесено заборонний припис, і з цього часу сторони проживають окремо.

Cторони не можуть самостійно дійти згоди щодо визначення місця проживання дитини - їх спільної доньки - ОСОБА_3 , що явилось підставою для звернення в суд із даним позовом,

В позові вказано, що ОСОБА_1 разом із доньками зареєстровані та проживають у двокімнатній квартирі, загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 має можливість забезпечити належні та нормальні житлові умови для проживання доньки, має постійне місце роботи та працює на посаді старшого диспетчера Автотранспортного цеху (залізничні перевезення) ТОВ «Вінницький комбінат хлібопродуктів №2».

Посилаючись на викладене, а також те, що проживання доньки разом із матір`ю відповідає інтересам дитини та вона має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, тому позивач просила визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із нею.

10.02.2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що на час укладення між ним та ОСОБА_1 шлюбу, у останньої була донька - ОСОБА_6 , якій на той час було 6 років і яку, на підставі рішення суду, ОСОБА_2 удочерив. У 2016 році у шлюбі народилась друга донька - ОСОБА_3 , і коли їй виповнилося 2 роки, ОСОБА_1 вийшла на роботу, а дитиною займався він.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що 19.10.2019 відбулось інсценування ОСОБА_1 домашнього насилля в якому ОСОБА_2 виступив у ролі кривдника, але поліція не зафіксувала жодних побоїв, проте було складено прокол про адміністративне правопорушення.

ОСОБА_2 зазначає, що він забезпечений житлом, має постійну роботу у Козятинському загоні воєнізованої охорони, врівноважений, спокійний, має задовільне матеріальне становище, гарний стан здоров`я та вищу педагогічну освіту.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 всіляко чинить йому перешкоди у зустрічах з донькою ОСОБА_3 , а також на можливість забезпечити дитині належне виховання та нормальні житлові умови, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом у якому просив визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з матеріалів справи та наявних доказів не вбачається наявність виняткових обставин, які вказують на неможливість проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю, яка забезпечена житлом та має змогу здійснювати належне виховання та забезпечення дитини. Дитина з народження проживає з матір`ю та своєю старшою сестрою ОСОБА_7 , між матір`ю та доньками склались довірливі близькі відносини, вони люблять та допомагають одна одній і при цьому ОСОБА_1 не збирається та не збиралась перешкоджати відповідачу бачитись з доньками, так як розуміє важливість значення батька у житті дівчат.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що помешкання, в якому проживає ОСОБА_2 має лише одну кімнату, що ускладнює проживання в ній одночасно двох осіб різної статі, а помешкання ОСОБА_1 є більш зручним так як має дві кімнати з можливістю надання окремого помешкання для малолітньої дитини за необхідності (хвороба, навчання, дозвілля, репетиції, тощо). Графік роботи ОСОБА_2 періодично передбачає цілодобову відсутність його вдома.

Також суд врахував висновок органу опіки та піклування про необхідність підтримки постійних родинних відносин ОСОБА_8 із рідною сестрою ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд враховував, що задоволення вимог за первісним позовом, повністю виключає можливість задоволення вимог за зустрічним позовом.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду від 09 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 12 000 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, просив оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді даної справи судом не були враховані інтереси малолітньої дитини, суд неповно та однобоко дослідив докази та покази свідків, неодноразово відмовляв у долучені доказів, яким не приділив належної уваги.

Заявник апеляційної скарги вважає, що він довів достатніми доказами неналежну поведінку матері по відношенню до малолітньої дитини та прихильність доньки до батька.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржуване рішення суду позбавляє його можливості виконувати належним чином свої батьківські права по відношенню до доньки.

Щодо висновку виконавчого комітету ВМР про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, врахованого судом при ухваленні рішення, скаржник зазначив, що такий висновок здійснено за неповного з`ясування всіх обставин справи.

В частині оскарження додаткового рішення суду, апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач за первісним позовом та її представник не надали суду жодних доказів на підтвердження понесення судових витрат.

26 травня 2021 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Цвєткова О.В. на апеляційну скаргу, у якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказавши на його законність та обгрунтованість.

11 червня 2021 року ОСОБА_2 надіслано на адресу суду відповідь на відзив, у якому останній підтримав вимоги викладені у апеляційній скарзі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Глівінська С.Й. апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених у ній.

ОСОБА_1 та її представник - адвокат Цвєтков О.В. в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради у судове засіданні не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. При цьому, 22 червня 2021 року заступником начальника відділу захисту прав дітей служби у справах дітей Вінницької міської ради було надіслано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність представника відділу, у якій також зазначено про те, що остання підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13.03.2020 №01-00-011-13690.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2014 року оголошено ОСОБА_2 усиновлювачем дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внесено зміни до актового запису від 27 травня 2004 року №1506 складеного відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записавши батьком дитини - ОСОБА_2 та змінивши прізвище дитини з " ОСОБА_2 " на " ОСОБА_2 ", по батькові з " ОСОБА_2 " на " ОСОБА_2 ".

Згідно з довідкою №3884 від 01.11.2019 ОСОБА_5 та ОСОБА_8 зареєстровані та проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до характеристики МКП «Управляюча компанія «Замостя» №232 від 05.11.2019 ОСОБА_1 проживає разом з доньками. Скарги в МКП «УК «Замостя» від сусідів та мешканців будинку не надходили. Зі слів сусідів останні характеризується позитивно.

Згідно з характеристикою ТОВ «Вінницький комбінат хлобопродуктів №2» ОСОБА_1 з серпня 2018 року працює на посаді старшого диспетчера автотранспортного цеху ТОВ «Вінницький комбінат хлібопродуктів №2». За період роботи зарекомендувала себе як привітний і сумлінний працівник.

Відповідно до довідки про доходи №409 від 25.10.2019 за період з 01.04.2019 по 30.09.2019 загальна сума виплаченого доходу ОСОБА_1 становить 67 408,60 грн.

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 29.11.2019 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: доньки - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви про видачу судового наказу до суду, тобто з 19 листопада 2019 року, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2019 у справі №127/29022/19, ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 13.03.2020 за №01-00-011-13690 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю ОСОБА_1 .

З висновку вбачається, що обоє батьків мають постійний дохід, позитивно характеризуються за місцем проживання та роботи. Однак, враховуючи інтереси дитини, комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення про доцільність залишення малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на проживання з матір`ю.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом інтересів малолітньої дитини, неповне дослідження доказів та покази свідків, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 9 цієї Конвенції зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції).

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

А тому, покладаючи в основу судового рішення згоду дитини на проживання з одним із батьків, суд повинен проаналізувати, чи не порушує така згода положень Конвенції, та навести у судовому рішенні мотиви, з яких він дійшов висновку про необхідність узяти за основу саме думку дитини та надати їй перевагу по відношенню до інших доказів (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року №6-564цс17 та в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 3 травня 2018 року по справі №607/1091/16-ц).

При розгляді цієї справи, суд першої інстанції вірно встановив, що проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам самої дитини та захищає її права, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, що донька проживає у неналежних умовах чи проживає поза її волею та про наявність інших обставин, які б могли бути підставою для необхідності визначення місця проживання дитини саме з ним.

Також недоведеними залишись і твердження заявника апеляційної скарги про наявність неналежної поведінки матері по відношенню до малолітньої дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 13.03.2020 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, який враховував суд при розгляді справи, здійснений за неповного врахування усіх обставин справи, а тому не повинен прийматися судом до уваги, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 4-6 статті 19 СК України, При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з вищевказаної норми, нею чітко визначено підстави, коли суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що в даній справі відсутні обставини, за яких можна було б вважати, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини і, в сукупності, співвідношенні та взаємозв`язку з іншими доказами у справі, такий висновок вірно врахований судом під час ухвалення оскаржуваного рішення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Така ж позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №357/17852/15-ц від 29 травня 2019 року.

Зважаючи на викладене, враховуючи вік дитини та її потреби, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_5 з матір`ю.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що позивач за зустрічним позовом має позитивну характеристику, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки виключно такі докази не є підставою для відмови в задоволенні первісного позову про визначення місця проживання дітей та задоволення зустрічного позову.

Разом з тим, оскаржуване ОСОБА_2 рішення не перешкоджає йому вільно користуватися батьківськими правами та виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2021 року щодо стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом судових витрат з отримання правничої допомоги.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Задовольняючи заяву позивача за первісним позовом та стягуючи на її користь із відповідача 12 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт, їх вартість, з чим також погоджується колегія суддів.

Доводи заявника про недоведеність належним чином розумність, реальність та співмірність розміру судових витрат на професійну правову допомогу, який був заявлений, не надано доказів, в яких були б перераховані належним чином точний обсяг послуг, наданих під час розгляду цієї справи, спростовуються матеріалами справи, зокрема звітом - розрахунком (актом) виконаних робіт (наданих юридичних послуг) та квитанціями до прибуткового касового ордера.

Колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять заперечення чи клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції.

Витрати на професійну правничу допомогу в присудженому судом розмірі (12 000 грн) є співмірними зі складністю даної справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду немає.

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи апелянта не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваних рішень, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

М. М. Якименко