Справа № 694/1179/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17.05.2021 року м.Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Сакун Д.І.

секретаря судового засідання Матвієнко А.А.

позивача ОСОБА_1

розглянувши в приміщенні суду, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 08.06.2001 року Звенигородським РВУМВС, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з вказаним позовом в якому просить визнати недійсним договір дарування будинку в АДРЕСА_1 від 20.08.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Звенигородської нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі №826; визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку в АДРЕСА_1 від 09.04.2003 року між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі №861; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину будинку розташованого по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що він зареєстрував шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від шлюбу у сторін народилася дочка відповідач по справі ОСОБА_3 . 01.03.1975 року ОСОБА_2 отримала в дар 41% частини будинку без надвірних споруд за адресою АДРЕСА_1 . 10.07.1996 року ОСОБА_2 отримала спадщину після смерті батька, яка склалася з 59% частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого на земельній ділянці площею 571 м.кв. розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином відповідачу ОСОБА_2 на той час дружині позивача належало право власності на весь будинок. Перебуваючи в шлюбі позивач почав будівництво нового житлового будинку, літньої кухні, майстерні, сараїв, прибудов та ін. В подальшому 20.08.1998 року ОСОБА_2 подарувала вказаний будинок дочці ОСОБА_3 без відому позивача. Позивач продовжував проживати у вказаному будинку до його продажу, а саме до 09.04.2003 року. Позивач вважає, що вказаними діями порушено його право на спільне сумісне майно подружжя, так як він вкладав кошти в будівництво, однак на сьогоднішній день позбавлений права на житло, грошову компенсацію за вкладені ним кошти у будівництво вказаного будинку.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що вказаний будинок належав його колишній дружині на підставі договору дарування та на підставі свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим вказаний будинок був у неналежному стані у зв`язку з чим позивач сам його перебудував. Про те, що колишня дружина подарувала будинок доньці, а остання продала вказаний будинок відповідачу ОСОБА_4 йому відомо не було. Весь час після відчуження будинку позивач проживав у м. Ватутіно, а на даний час звернувся з вказаним позовом оскільки йому нема де жити. Вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і йому належить Ѕ його частина. Просив позов задоволити.

ВідповідачамОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем проживання було надіслано ухвалу про відкриття провадження разом з судовою повісткою, однак, відзив до суду на позов не надали, про причини неподання суду відзиву не повідомляли, зустрічного позову не пред`являли, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 25.09.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

23.10.2020 року від позивача надійшло клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 26.10.2020 року позовну заяву повторно залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.11.2020 року у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення рішення у даній справі. Прийнято до розгляду вказану справу та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

За клопотанням позивача в судовому засіданні 17.05.2021 за клопотанням позивача були допитані свідки:

ОСОБА_6 , яка пояснила, що є сусідкою позивача. Спірний будинок належав його колишній дружині, проте позивач проводив газ у спірний будинок, обкладав її, здійснював будівельні роботи, оскільки хотів у вказаному будинку доживати.

ОСОБА_7 , який пояснив, що він допомагав позивачеві добудовувати і ремонтувати спірний будинок.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені за місцем реєстрації, причини неявки не повідомили, відзиву не надали.

У судовому засіданні 17.05.2021 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення.

У суді встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , зареєстрували шлюб 21.07.2073 у Звенигородському р/в ЗАГС Черкаської області, актовий запис №124, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 21.07.2073. Прізвище дружини, після реєстрації шлюбу, змінилося на - « ОСОБА_9 » (а.с.37).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.06.2001 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.8). Зазначене також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 25.07.2018 року (а.с.9).

Згідно договору дарування від 01.03.1975 року посвідченого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Федоровою Т.О. ОСОБА_11 подарував ОСОБА_2 сорок одну соту частини будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.07.1996 року ОСОБА_2 отримала спадкове майно у вигляді п`ятдесяти дев`яти сотих будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_11 (а.с.11).

Відповідно до договору дарування жилого будинку від 20.08.1998 року посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського нотаріального округу Федоровою Т.О. відповідач ОСОБА_2 подарувала будинок,що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с.13).

09.04.2003 року ОСОБА_3 продала будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.04.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського нотаріального округу Цвєтковою Н.В. (а.с.14).

Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін.

У відповідності до принципу дії закону в часі, судом при вирішенні справи застосовуються й положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 1 січня 2004 року, та був чинний на час укладання шлюбу між сторонами.

Зокрема згідно ч. 1 ст. 22 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 24 КЗпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Свої вимоги щодо даного будинку позивач ґрунтував на тому, що, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна за своєю суттю норма передбачена й ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Позивач стверджував про те, що він здійснював будівництво спірного будинку. Дана позиція не може бути прийнята судом, оскільки

- по-перше, вказані норми законодавства передбачають можливість визнання майна спільним майном подружжя лише у разі значної зміни внаслідок внеску іншого з подружжя;

- по-друге, відсутність будь яких доказів внеску (в тому числі і власною працею) позивача у будівництво спірного будинку, а лише його твердження про наявність вказаного факту не може вважатися тією обставиною, що свідчить про істотну зміну належного одному із подружжя майна, яка б в силу положень ст. 62 СК України та ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України давала можливість визначити таке майно спільно сумісною власністю подружжя.

Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що вартість спірного житлового будинку істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт. Доказів того, що вказані поліпшення здійснювалися зі згоди його власника також суду надано не було.

Тому суд приходить до висновку, що на час вчинення оскаржуваного правочину житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належав на праві особистої власності ОСОБА_2 .

Оскільки оспорюваний договір дарування укладено в 1998 році, в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.

Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР).

Положеннями статей 42, 43, 44 ЦК Української РСР визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦК Української РСР).

Стаття 47 ЦК Української РСР визначала, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», затвердженої Міністерством юстиції 31.10.1975р., в редакції на час укладення Договору, зокрема її статтею53 визначено, що договір про відчуження жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників може бути посвідчений без згоди другого з подружжя, якщо з правовстановлюючого документа, свідоцтва про шлюб або інших документів видно, що зазначене майно є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя (набуте до реєстрації шлюбу,одержане під час перебування в шлюбі через спадщину або дарування, зроблено поділ майна, набутого під час знаходження в зареєстрованому

шлюбі).

Оскільки частину спірного будинку ОСОБА_2 отримала у дар,а частину у спадок це майно, відповідно до положень статті 24 КпШС УРСР є її особистою власністю, а тому вона мала право розпорядитися вказаним будинком на власний розсуд без згоди позивача ОСОБА_1 .

Покази свідків вищенаведених висновків суду не спростовують.

За таких обставин, в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 20.08.1998 року - слід відмовити. Інші вимоги ОСОБА_1 є похідними від основної, тому задоволенню також не підлягають.

Керучись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 223, ст.ст. 263-265 ЦПК ст.ст.48,243,244,227ЦК УРСР1963р., ст.ст. 22,23КпШС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 08.06.2001 року Звенигородським РВУМВС, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Заочне рішення суду може бути переглянуто Звенигородським районним судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Звенигородський районний суд Черкаської області шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 21.05.2021.

Суддя Д.І. Сакун