ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5982/21 Справа № 204/7695/20 Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що з 2007 року він проживає у АДРЕСА_1 , та разом із сусідами користується вигрібною ямою, яка знаходиться на території їх спільного двору, внесена в містобудівний план та обслуговується очисною організацією. 23 серпня 2020 року відповідачем було засипано дану вигрібну яму шлаком та будівельним сміттям, пояснюючи це тим, що її розташування порушує його права. Зазначає, що своїми діями відповідач грубо порушив його права, здійснив незаконні дії, проігнорував норми та правила добросусідства і взагалі позбавив його права на достатній рівень життя. Також у зв`язку з тим, що вигрібна яма на теперішній час повністю засипана, неможливо провести технічну будівельну експертизу для підтвердження правомірності та законності розміщення вигрібної ями.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні вигрібною ямою, що знаходиться у спільному дворі в АДРЕСА_2 , шляхом повної її розчистки.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 , складається з окремих житлових споруд, які належать мешканцям домоволодіння на праві спільної часткової власності, які у зв`язку з цим є користувачами земельної ділянки, на якій ще 1990 року була побудована вигрібна яма та яку відповідач вивів з експлуатації шляхом її засипання, без отримання згоди інших користувачів вигрібної ями, що ним не заперечується. Зазначає, що дійсно, згідно документації, власником квартири є його сестра ОСОБА_3 , проте між ними був здійснений обмін нерухомістю у 2006 році, відповідно якого він почав проживати в домоволодінні, розташованому у АДРЕСА_1 , право власності на яке за собою поки не перереєстрував, в той же час тривалість проживання у домоволодінні, несення витрат на майно, свідчить, що він є фактичним власником та користувачем домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 , а також користувачем земельної ділянки, на території якої знаходиться домоволодіння.

Відповідачем було надано відзив на апеляційну скаргу, який не підписаний.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 у розмірі 15/100 частин та ОСОБА_4 у розмірі 30/100 частин (а.с.11-13).

Позивач ОСОБА_1 фактично проживає в 15/100 частині домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 .

Відповідач зареєстрований та фактично проживає в АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, виданою відділом формування та подання реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.62).

Право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_2 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за жодною особою не зареєстровано (а.с.78-80).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є власником ані частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , ані земельної ділянки за цією ж адресою, де розташована спірна яма, а тому не має права вимагати усунення відповідачем перешкод у користуванні та розпорядженні майном, яке йому не належить.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

У розумінні положень наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає користуванню та розпорядженню ним своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Результат аналізу наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

При цьому, закон чітко встановлює, що звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власникові в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 у справі № 924/1220/17.

Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 у справі № 926/3881/17.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності ні на частину домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , ні на земельну ділянку за цією ж адресою, а тому не має права на звернення до суду з негаторним позовом.

Суд критично відноситься до доводів апелянта, що останній є фактичним власником домоволодіння та користувачем земельної ділянки, оскільки здійснив обмін нерухомістю зі своєю сестрою ОСОБА_3 у 2006 році, оскільки за більш ніж 15 років позивач так і не зареєстрував за собою право власності на вказане домоволодіння, будь-яких документів на підтвердження переходу до позивача права власності на нерухомість останнім надано не було.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За цією нормою, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду, в той же час, позивач власником домоволодіння не є, а тому в останнього не виникає право володіння чи користування земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_2 , з огляду на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди тощо.

Інших доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки, останнім надано не було. При цьому, саме лише проживання позивача в домоволодінні, яке розташоване на певній земельній ділянці, не свідчить, що останній є землекористувачем у відповідності до вимог земельного законодавства, та не може вважатися доказом правомірного користування земельною ділянкою або свідчити про виникнення права власності (користування) на землю.

Крім того, колегія суддів зауважує, що лише власник майна може звернутися з негаторним позовом до особи, яка перешкоджає у здійсненні саме законного права користування чи розпорядження річчю, в даному випадку вигрібною ямою, в той же час позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження розміщення ями із дотриманням вимог закону, зокрема будівельних та санітарних норм, при цьому саме по собі внесення вигребу в містобудівний план таким доказом бути не може.

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 липня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.