Провадження №2/523/518/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

секретаря судових засідань - Нестеренко Л.В.

представника позивача - адвоката Швець О.В.,

представника відповідача - адвоката Крагель М.М.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

В інтересах ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, звернувся адвокат позивача Швець Олександр Володимирович .

В обґрунтування позову зазначив, що 28.11.2003 року згідно договору дарування № 5644 ОСОБА_5 подарувала а ОСОБА_1 отримала в дар 227/1000 частин будинковолодіння під АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею: 1035 кв.м. кадастровий номер: :18:012:0005, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Представник зазначив, що співвласниками даної земельної ділянки є відповідачі по справі та ОСОБА_5 , яким належить по 1/3 частки вказаної земельної ділянки. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на частку земельної ділянки, на якій розташована частина будинку позивача. У зв`язку з тим, що відповідачі здійснюють успадкування земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості позивача, вона змушена звернутись до суду з даним позовом та просить визнати за нею право власності на 227/1000 частин вказаної земельної ділянки.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 31.08.2020 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. витребувано копію спадкової справи, та накладено арешт на належну ОСОБА_5 1/3 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 23.03.2021 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси про забезпечення позову змінено, накладено арешт на 227/1000 частин земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :18:012:0005.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідач ОСОБА_3 09.10.2020 року (вх. № 25074) подав відзив на позовну заяву, згідно якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки, на його думку, позиція позивача щодо виникнення права власності на частку земельної ділянки при переході права власності на частку будинку є помилковою та такою, що не відповідає законодавству, діючому на час виникнення у позивача права власності на частину будинковолодіння (а.с.40-43).

Крім іншого, відповідачем в порядку ст. 93 ЦПК України до суду подано перелік питань до позивача та відповідача по справі (а.с.44, 45).

На адресу суду, 30.10.2020 року вх. № 27122, Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. на виконання ухвали суду направлено копію спадкової справи № 45/2019 року, що відкрита після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.59-134).

На адресу суду, 30.10.2020 року (вх. № 27121) надійшла заява (в порядку ст. 93 ЦПК України) від ОСОБА_2 щодо поставлених питань, згідно якої відповідач не надала відповіді на поставлені питання з посиланням на відсутність права у відповідача по справі ставити відповідачу запитання (а.с.135).

Також, 30.10.2020 року (вх. № 27124) надійшла заява свідка - позивача ОСОБА_1 щодо поставлених питань. Так, відповідно до даної заяви позивач відмовилась надавати відповіді на 3,4 та 5 питання, оскільки вказані питання не стосуються предмету розгляду цивільної справи (а.с.138).

Крім іншого, 30.10.2020 року (вх. № 27123) позивачем надано суду відповідь на відзив (а.с.141-142). Згідно відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач помилково припустився висновків щодо необхідності укладення цивільно-правових угод щодо земельної ділянки, оскільки нормами права визначено правовий режим земельної ділянки, яка перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду (а.с.143-146).

Також, 13.11.2020 року (вх. № 28556) відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із запереченнями на відповідь на відзив, де зазначив, що посилання позивача на висновки у постанові ВП ВС від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 є помилковим, оскільки позивач набула права власності на частку будинку у 2003 року, а відтак правовідносини мають регулюватись саме нормами права, які діяли на момент їх виникнення (а.с.147-148).

Із клопотанням про зобов`язання позивача та відповідача надати відповіді на поставлені питання та заявою про застосування строків позовної давності 16.11.2020 р. звернувся відповідач у справі ОСОБА_3 (а.с.154-157).

Ухвалою суду від 16.11.2020 року підготовче засідання у справі закрито, призначено розгляд справи до судового розгляду по суті у відкритому засіданні, та зобов`язано позивача ОСОБА_1 , надати відповідь на питання: з якого року ОСОБА_1 як користувач земельної ділянки, сплачує земельний податок по земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ? (а.с.162-163).

На виконання ухвали суду позивачем ОСОБА_1 , (22.01.2021р.) надано відповідь на поставлене питання, згідно якого позивач зазначила, що не сплачує земельний податок, питання щодо сплати податку чи відсутності такої не є підставою виникнення або припинення права власності на землю (а.с.166).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Швець Олександр Володимирович позовні вимоги про визнання права власності на 227/1000 частин земельної ділянки підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, що викладені в позові та відповіді на відзив. Додатково пояснив, що позивачу при переході права власності від ОСОБА_5 на частину будинковолодіння перейшло і право власності на частину земельної ділянки на якій воно розташоване. Хоча частина будинковолодіння не виділена в натурі, це не позбавляє права позивача саме таким чином захистити своє право власності, а відтак просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Крагель Микола Миколайович позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав зазначених у відзиві. Додатково суду пояснив, що права позивача щодо земельної ділянки відповідачем ОСОБА_3 не порушені, право власності відповідача на земельну ділянку зареєстровано та підтверджено належним чином, також просив врахувати, що між сторонами склався порядок користування земельної діяльною, та будь-яких порушень з боку відповідача позивачем не зазначено.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, 06.04.2021 року (вх. № 9882) звернулась до суду із заявою про слухання справи за її відсутності, в якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позову (а.с.175).

Заслухавши пояснення представника позивача, який наполягав на задоволенні позовних вимог, адвоката відповідача ОСОБА_3 , який просив відмовити у задоволенні позову, вивчивши письмові докази подані сторонами на підтвердження та спростування доводів позовної заяви, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно дост.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з двох будинків належало ОСОБА_6 , згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння № НОМЕР_1 від 27.10.1999 року (а.с. 99).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 02 квітня 2001 року, земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована на території АДРЕСА_1 передана для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення Одеської міської Ради народних депутатів від 14.09.1999 р. № 398-ХХІІІ ОСОБА_6 ( а.с. 106).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.11.1999 р. за реєстровим 3360, ОСОБА_6 продав ОСОБА_2 443/1000 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 99 зв., 100).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті відкрилась спадщина, що складалась з 557/1000 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , автомобілю, грошових вкладів та земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої на території АДРЕСА_1 . Його дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була подана спільна заява про видачу свідоцтва про право на спадщину, що складається з земельної ділянки площею 0,1000 га.(а.с. 95). Дружиною померлого - ОСОБА_5 подана заява про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, що складається зі всього майна, що належало померлому (а.с. 96).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2002 р. за № 24739, спадкоємцями ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 є в рівних частинах його дружина - ОСОБА_5 та діти - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , спадкове майно на яке видане свідоцтво складається з земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої у АДРЕСА_1 (а.с. 108 зв.).

Земельна ділянка, кадастровий номер: :18:012:0005 на праві спільної часткової власності в рівних частках належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.06.2002 р. за № 27388, спадкоємцем ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 є його дружина - ОСОБА_5 спадкове майно на яке видане свідоцтво складається з 557/1000 частин будинковолодіння під АДРЕСА_1 (а.с. 102).

Судом встановлено, що згідно Договору дарування від 28.11.2003 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 227/1000 частин будинковолодіння під АДРЕСА_1 , житловою площею: 26, 4 кв.м. Все будинковолодіння складається з: літ. «А» - житловий будинок, житловою площею: 57, 8 кв.м., літ. «Ж» - житловий будинок, житловою площею - 27,7 кв.м., літ. «Б» «б» - літня кухня з тамбуром, літ. «Г», «В» - гаражі, літ. «Д» - душ, літ. «Е» - котельна; 1-5 огородження, І - мощення, розташовані на земельній ділянці площею: 1035 кв.м., за фактичним використанням (а.с.7).

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 16.08.2011 року, № витягу 10264650, договір дарування від 28.11.2003 року, номер у реєстрі нотаріальних дій: 5644, посвідчено 16.08.2011 року (а.с.8).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу: 86989688, сформованого 13.05.2017 року 227/1000 частин будинковолодіння зареєстровані за ОСОБА_1 , на підставі договору дарування дублікат (1868 від 16.08.2011 року), виданий 28.11.2003 року (а.с.16).

Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником 227/1000 частин домоволодіння під АДРЕСА_1 , згідно договору дарування від 28.11.2003 року.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2004 р. справа 2-2057/2004 р. затверджена мирова угода між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , виділено у домоволодінні літ «А» під АДРЕСА_1 ОСОБА_3 у власність приміщення: коридор, площею 2 кв. м., санвузол площею 2,7 кв.м., кухня площею 6 кв.м., кімнати площею 11,1 кв. м., 10,3 кв.м., 10,0 кв.м., гараж літ. В, душ, літня кухня, гараж літ. Г. ОСОБА_5 переходить у власність котельня літ. Е (а.с. 109).

Судом досліджено Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу: НВ-020, сформованого 24.07.2020 року щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :18:012:0005, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення: 02.01 - Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Категорія земель: землі житлові та громадської забудови, для обслуговування житлового будинку та господарських спору. Форма власності: приватна. Площа: 0. 1000. Відомості про право власності /право постійного користування. Вид права: право власності. Власники: ОСОБА_3 , частка у спільній власності 1/3. ОСОБА_5 (померла) частка у спільній власності 1/3. ОСОБА_2 частка у спільній власності 1/3. До Витягу надано кадастровий план земельної ділянки (а.с.9-11).

Судом досліджується копія спадкової справи № 45/2019 заведеної до майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, згідно матеріалів справи, із заявою від 23.10.2019 року, про прийняття спадщини після смерті матері звернулась дочка ОСОБА_2 . Також, 18.11.2019 року із заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернувся ОСОБА_3 (а.с.59-83).

Згідно матеріалів спадкової справи померлій ОСОБА_5 на праві власності належать: 45/1000 частин у спільній частковій власності домоволодіння АДРЕСА_1 , та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано на праві спільної часткової власності належить 1/3 земельної ділянки кадастровий номер :18:012:0005 (а.с.124-125).

Позивач зазначає, що її право на земельну ділянку на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , власником НОМЕР_2 частин якого вона є, порушено, оскільки їй належить безперечне право на земельну ділянку, що перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю.

Відповідно до ст. 81 ЗК України (в редакції на 2003 рік) Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 2003 рік) передбачено наступне: 1) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. 2) При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. 3) У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. 4) При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. 5) При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Законодавцем станом на 2003 рік (час виникнення спірних правовідносин) були передбачені підстави набуття права власності на земельну ділянку.

Разом з цим, ОСОБА_5 , на підставі договору дарування здійснила відчуження 227/1000 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , а земельна ділянка площею: 1000 кв.м., на якій розташовані житлові будинки літ. «А» та літ. «Ж» перебуває у спільній частковій власності, співвласниками земельної ділянки являються відповідачі у справі та померла ОСОБА_5 , до майна якої заведено спадкову справу.

На підставі викладеного, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності у позивача факту порушеного права на земельну ділянку, як такого, що не виникло, оскільки за приписами ст. 120 ЗУ України в редакції на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку переходить на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При переході права власності на нерухоме майно, законодавцем не було передбачено безумовного переходу права на земельну ділянку до набувача.

Статтею 328 ЦК України передбачені підстави набуття права власності, так право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Разом з цим, суд окремо зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного Кодексу України (в редакції на 2003 рік) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Тобто, право власності на земельну ділянку визначалось саме пропорційно часткам у вартості будівлі, однак вартості належної позивачу частини будинку суду надано не було.

Крім того, статтею 140 Земельного Кодексу України (станом на 2003 рік) передбачено вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. Так, згідно ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Враховуючи, що на момент переходу права власності на частину будинковолодіння до позивача земельна ділянка, на якій розташоване будинковолодіння, належала на праві спільної часткової власності трьом співвласникам, які не здійснили жодних дій щодо переходу права власності до позивача належної їм земельної ділянки у розумінні ст. 140 ЗК України, а відтак позбавлення будь-кого із співвласників належної їм земельної ділянки не можливо.

Суд також звертає увагу на те, що положеннями вказаних статей не передбачено заборони здійснювати відчудження нерухомого майна окремо від земельної ділянки, на якій воно розташоване.

Укладаючи договір, спрямований на відчуження частини будинковолодіння, сторони договору дарування не могли не розуміти, що користування частиною будинку неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування такого. Однак, сторони договору не обумовили, а позивач у позові не обгрунтувала розмір земельної ділянки, яка має перейти у власність позивачки. Суд не має змоги самостійно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування 227/1000 частин будинку, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частини будинку позивачки. Із наданих суду доказів неможливо з`ясувати, чи використовує позивач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети.

Крім того, як встановлено при розгляді справи, долі співвласників будинковолодіння з 2003 року були змінені, зокрема на підставі Ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2004 р. про затвердження мирової угоди, згідно якої відповідач ОСОБА_3 мав збудувати сарай розміром 2*4 м., тому позиція позивачки що розмір частини будинковолодіння має співпадати з розміром частини земельної ділянки є помилковою та недоведеною. Також, згідно технічного паспорту від 09.01.2014 р. на земельній ділянці є самочинно збудовані об`єкти.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом, встановлено, що право власності позивача на 227/1000 частин будинковолодіння відповідно до ст. 334 ЦК України (в редакції на 2003 рік) виникло з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч 3 ст. 334 цієї статті право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача щодо порушеного позивачем строку на подання до суду позовної заяви, та, звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк для захисту права передбаченого ст. 256 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України - початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З заявою про поновлення пропущеного строку ОСОБА_1 , до суду не зверталась.

Разом з цим, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності (відмова у позові), оскільки при розгляді справи встановлено, що у позивача відсутнє суб`єктивне право, про захист якого вона просить та воно не порушувалось відповідачами, а тому, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч.9 ст. 158 ЦПК України). Таким чином, підлягають скасуванню заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2020 року, яка змінена постановою Одеського апеляційного суду від 23.03.2021 року.

Разом з цим, судом вирішується питання щодо повернення надміру сплаченого судового збору, відповідно до заяви представника позивача від 15.06.2021 року. Так, предметом позовних вимог є: 227/1000 земельної ділянки, вартість якої встановлено позивачем у розмірі: 199 507 грн., таким чином, 1% ціни позову мав становити: 840 грн. 80 коп., (згідно ставки судового збору на день подачі позову до суду). Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі: 10 510 грн., 00 коп., що відповідно є надміру сплаченим судовим збором.

Таким чином, в силу п.1.ч.1. ст.7 ЗУ «Про судовий збір» позивачу ОСОБА_1 підлягає поверненню надміру сплачений нею судовий збір в сумі: 9 669 гривень 20 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 81, 120 ЗК України (в редакції, що діяла станом на 2003 рік), ст.ст. 12, 13, 76-81, 133, 141, 258-259, 264-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку - залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2020 року, яка змінена постановою Одеського апеляційного суду від 23.03.2021 року, а саме: скасувати арешт накладений на 227/1000 частин земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :18:012:0005, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Повернути позивачу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) надміру сплачений нею судовий збір в сумі: 9 669 гривень 20 коп., згідно платіжного доручення № ПН1097 від 21.08.2020 року.

Роз`яснити позивачу, що повернення судового збору проводиться фінансовим органом за особистою заявою про повернення судового збору із зазначенням реквізитів рахунку отримувача коштів, оригіналом платіжного доручення, що підтверджує сплату судового збору до бюджету , або випискою про зарахування содового збору до спеціального фонду державного бюджету України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 16.07.2021р.

Суддя: