ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 липня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10035/20

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/790/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Бивалькевич Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

дата та місце складання повного тексту рішення: 14 березня 2021 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління національної поліції України в Чернігівській області, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органів державної влади, в сумі 15000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25.04.2020 року інспектором СРПП №3 ЧРВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області відносно нього було винесено постанову серії БАА №030322 про накладення адміністративного стягнення, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч.5 ст.121 та ч.1 ст.126 КУпАП. В подальшому судом було скасовано вказану постанову, справу про адміністративне правопорушення закрито та встановлено факт незаконного винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки жодних належних та допустимих доказів вини ОСОБА_1 доведено не було. Зазначає, що вказаним неправомірним діями працівників поліції йому було завдано моральну шкоду, яку оцінює в 15 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неправомірного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, йому було спричинено душевні страждання, які відповідно до пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України підлягають відшкодуванню. Розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, суд вважав недоведеним і, виходячи з обставин справи, наданих доказів, принципів справедливості, виваженості, розумності, визначив відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішення, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. При ухваленні рішення суд невірно застосував норми матеріального права, зокрема, статтю 23 ЦК України та постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 24.04.2020 року інспектором СРПП №3 ЧРВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області Чикало Сергієм Васильовичем було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої 25.04.2020 року о 20 год. 10 хв. в с. Жавінка, поворот на річковий порт, ОСОБА_1 керував автомобілем та не був пристебнутий паском безпеки, не мав при собі посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, чим порушив п.3 «в», 2.1 «а», 2.1 «б» ПДР України, у зв`язку з чим його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126, ч.5 ст. 121 КУпАП України та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 09.09.2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Скасовано постанову серії БАА №030322 від 25.04.2020 інспектора СРПП №3 ЧРВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області Чикало Сергія Васильовича про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та ч. 5 ст. 121 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрито (а.с.7-8).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 року визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАА № 030322 від 25.04.2020 року, справу про адміністративне правопорушення закрито.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок, зокрема, незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із недоведеності факту порушення позивачем вимог ПДР України.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що: «статтями 2, 4 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше)».

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків, вважаючи доведеним позивачем факт спричинення моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд першої інстанції вірно виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та врахував тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, необхідність зміни нормального життєвого стану та витрачання часу, коштів на відновлення прав.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права, не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, скасування самої постанови про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно та, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного, обґрунтованого і справедливого судового рішення, оскільки містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 березня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15.07.2021 року.

Головуючий: Судді: