Дата документу 20.07.2021 Справа № 334/2489/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2489/19
Провадження №22-ц/807/1998/21
Головуючий в 1-й інстанції Баруліна Т.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Буділки Павла Всеволодовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжі від 04 березня 2021 року (з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжі від 19 березня 2021 року про виправлення описки), ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 15 березня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя набутого за період шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя набутого за період шлюбу. В позові зазначила, що 15.12.2007 року між сторонами було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_3 . 26.11.2018 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами був розірваний. Позивачка разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 почала проживати за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується складеним Актом про фактичне місце мешкання від 24.02.2019 року, засвідченого підписами сусідів. У період перебування у шлюбі, сторонами 10.02.2017 року було придбано у власність нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_1 . Квартира була придбана на підставі Договору купівлі-продажу від 10.02.2017 р., а отже, є такою, що придбана у період шлюбу і за приписами ст.60 СК України та ст.382 ЦК України, належить особам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між Сторонами. Дохід, отриманий позивачкою та який зазначено у відомості від 21.02.2019 року, не достатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, при цьому відповідач коштів на утримання дитини не надає. У зв`язку з чим, позивачка вважає, що її частка в спільному майні, набутому у період шлюбу, підлягає збільшенню. Позивачка просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частки квартирі АДРЕСА_3 та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжі від 04 березня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 .

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Буділки Павла Всеволодовича подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на розгляді в суді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири в частині покупця, і до розгляду цієї справи вирішення спору в цій справі є неможливим, тому є підстави для зупинення апеляційного провадження.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 15.12.2007 року уклали шлюб, актовий запис № 1022, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_2 , виданим Ленінським відділом РАЦСу Запорізького міського управління юстиції. (а.с. 10).

Від спільного подружнього життя вони мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 від 16.08.2012. (а.с. 11).

10.02.2017 у період перебування у шлюбі, на підставі Договору купівлі-продажу, сторонами була придбана квартира, за адресою АДРЕСА_2 .

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 , відомості про яку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №101, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 158527849 від 05.03.2019 року. (а.с. 14).

26.11.2018 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами був розірваний. (а.с. 12).

Позивачка разом з сином ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується складеним Актом про фактичне місце мешкання від 24.02.2019 року, засвідченого підписами сусідів. (а.с. 13).

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що квартира була придбана у власність під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, на підставі ст.61 СК України вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, а тому вказане майно подружжя підлягає поділу. Суд першої інстанції встановив відсутність підстав для відступу від рівності часток сторін у праві власності на квартиру, оскільки позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження існування підстав для відступлення від засад рівності часток, а отже частки подружжя у спірному майні є рівними.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Указані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вірно вказав суд першої інстанції, позивачка не надала відповідних доказів на підтвердження того, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини, а тому судом обґрунтовано відмовлено у відступі від рівності часток кожного із подружжя при поділі майна.

Доводи апеляційної скарги з приводу необхідності зупинення апеляційного провадження до розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири в частині покупця є не обґрунтованими.

Так, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2020 року у цій справі, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Буділка П.В. про зупинення провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя набутого за період шлюбу до вирішення по справі № 334/723/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця, з підстав відсутності об`єктивної неможливості розгляду даної справи до розгляду іншої.

Відповідно до п.6 ч. ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", визначаючи наявність передбачених ст. 201 ЦПК підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у п.4 ч.1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Враховуючи наявність всіх необхідних доказів у справі, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у зупиненні провадження у справі та розглянув її по суті.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Буділки Павла Всеволодовича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжі від 04 березня 2021 року (з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжі від 19 березня 2021 року про виправлення описки) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 липня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков