КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8965/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року місто Київ

справа №754/14668/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г., повний текст рішення складено 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила:

стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 10000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

стягнути з ОСОБА_1 на її користь збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 8150 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 19 березня 2005 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Від даного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачем.

Вказувала, що відповідач кошти на утримання дочки не надає.

Зазначала, що їй важко самостійно утримувати дочку, враховуючи необхідність підтримувати її стан здоров`я, одягати, готувати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі 3000 грн. (з урахуванням індексації), починаючи з 06 листопада 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору 908 грн.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.

Допущенонегайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в частині стягнення аліментів починаючи з 06 листопада 2020 року та прийняти нове рішення, яким визначити стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітньої дочки ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі 3000 грн., починаючи з 23 березня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції своє рішення аргументував тією обставиною, що в ході судового розгляду встановлено, що відповідач перераховував на користь позивача кошти на утримання дитини у розмірі 3000 грн. щомісячно.

Вказував, що оскільки розмір призначених судом першої інстанції аліментів повністю співпав з розміром перерахувань, які відповідач здійснював добровільно на утримання дочки, це прямо вказує, що суд погодився із справедливістю розміру коштів, які відповідач добровільно визначив та перераховував на утримання їх спільної дитини.

Зазначав, що не зважаючи на ту обставину, що судом встановлено, що відповідач сплачував аліменти у розмірі з яким погодився суд, як до подачі позовної заяви про стягнення аліментів, так і під час розгляду вказаної позовної заяви, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні постановив стягувати аліменти з 06 листопада 2020 року.

Посилався на те, що рішення суду в частині строку з якого необхідно сплачувати аліменти, позивач вважає не справедливим, оскільки за період з 06 листопада 2020 року по 22 березня 2021 року відповідачем добровільно вже було перераховано кошти позивачу на утримання їх неповнолітньої доньки, у розмірі з яким повністю погодився суд.

Вказував, що стягнення з відповідача аліментів вже за рішенням суду, призведе до фактичного подвійного стягнення аліментів, що явно не є справедливим.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки у розмірі 3000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перераховував на користь позивача кошти на утримання дитини у розмірі 3000 грн., що становить більше половини отримуваних ним доходів відповідно до довідки про доходи, однак відповідач вважав доцільним саме в такому розмірі надавати утримання дитині.

Також суд першої інстанції зазначив, що вказаний розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з 19 березня 2005 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року.

Від даного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.

Відповідно до довідки про доходи від 11 лютого 2021 року №1 року, виданої ПП «ТЦС», ОСОБА_1 працює на посаді головного інженера, його дохід за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2021 року складав 36900 грн.

У відзиві на позовну заяву та у суді першої інстанції представник відповідача вказував на те, що відповідач регулярно здійснює грошові перекази зі своєї картки на картку позивача, на підтвердження чого надав копії чеків.

Як вбачається з копій вказаних чеків відповідачем було здійснено перерахування на картку позивача, а саме:

28 грудня 2019 року на суму 2994 грн.;

31 січня 2020 року на суму 3000 грн.;

02 квітня 2020 року на суму 2994 грн.;

02 червня 2020 року на суму 3000 грн.;

03 серпня 2020 року на суму 2994 грн.,

08 серпня 2020 року на суму 2994 грн.;

02 вересня 2020 року на суму 5260 грн.;

03 листопада 2020 року на усму 2994 грн;

01 грудня 2020 року на суму 3000 грн.;

30 грудня 2020 року на суму 3000 грн.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі дочка сторін проживає разом з матір`ю, так як ОСОБА_1 є її батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_3 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, враховуючи, що відповідач періодично добровільно сплачував аліменти у розмірі 3000 грн., колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 3000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що не зважаючи на ту обставину, що судом першої інстанції встановлено, що відповідач сплачував аліменти у розмірі з яким погодився суд, як до подачі позовної заяви про стягнення аліментів, так і під час розгляду вказаної позовної заяви, однак суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні постановив стягувати аліменти з 06 листопада 2020 року, що призведе до фактичного подвійного стягнення аліментів, що явно не є справедливим, колегія суддів відхиляє, оскільки статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

А відтак, судом першої інстанції було вірно встановлено, що дата початку стягнення аліментів є 06 листопада 2020 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання перерахунку розміру заборгованості по аліментах вирішується органами виконавчої служби під час виконання відповідного рішення суду.

При цьому, відповідач має право надати до виконавчої служби докази на підтвердження виконання ним своїх обов`язків щодо сплати аліментів за період починаючи з листопада 2020 року.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Подана апеляційна скарга не містить у собі доводів щодо розміру аліментів визначеного судом першої інстанції до стягнення.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалося.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 рокуухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: