ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.

секретар Міщенко Я.О.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 адвоката Остапенка Олександра Петровича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави, ухвалене 16 лютого 2021 року у складі судді Блажко І.О.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 109 341,92 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 15 листопада 2016 року він надав ОСОБА_2 позику у сумі 14 000,00 доларів США з терміном повернення до 31 березня 2017 року, про що між ними було укладено письмовий договір позики.

Позичені кошти відповідач у визначений договором строк не повернув, а тому відповідно до умов договору за ним утворилась заборгованість на загальну суму 109 341,92 доларів США, а саме: основний борг -14 000,00 доларів США; пеня за період з 31 березня 2017 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 93 800,00 доларів США; 3% річних за період з 31 березня 2017 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 1 541,92 доларів США.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позику у розмірі 14 000 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку окремо один від одного оскаржили ОСОБА_1 та представник ОСОБА_3 адвокат Остапенко О.П.

ОСОБА_1 просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник ОСОБА_3 адвокат Остапенко О.П. просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском строків позовної давності, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно якого останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 14000 доларів США (а.с. 12-13).

Договором встановлено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 14000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і закінчується 31 березня 2017 року.

Відповідно до п. 5.2 договору позики у разі прострочення повернення суми позики у строки, визначені п. 3.1 цього договору, позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожний день прострочення. Позичальник відшкодовує позикодавцю всі завдані збитки в повній сумі понад сплачену пеню.

Отримані за договором позики кошти ОСОБА_4 не повернув, чим порушив умови договору.

Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача суми позики, що була отримана ним згідно договору позики від 15 листопада 2016 року.

У ст. 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сторонами визнано, що згідно умов договору позики (п. 3.1 договору), ними погоджено строк її дії, а саме до 31 березня 2017 року.

У відзиві на позовну заяву від 30 грудня 2020 року (а.с. 57-58) відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

Таким чином, строк позовної давності за вимогою ОСОБА_1 тривав до 01 квітня 2020 року, у той час як зазначений позов було подано лише у грудні 2020 року, тобто із пропуском позовної давності.

Отже, позовна давність за основною вимогою про стягнення позики, а також за додатковими вимогами про стягнення пені та 3 % річних минула, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

При цьому, безпідставними є посилання позивача на положення п. 3.4 договору позики від 15 листопада 2016 року.

Так, зазначеним пунктом договору визначено, що закінчення дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконати свої зобов`язання в натурі і відповідальності за їх порушення, які мали місце протягом його строку дії.

Позивач вважає, що зазначені положення договору свідчать про зміну сторонами строку позовної давності, проте такі твердження суперечать нормам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, а відповідно до ст.ст. 251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, та визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Договір позики від 15 листопада 2016 року не містить визначеного сторонами строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В матеріалах справи відсутній письмовий договір про збільшення позовної давності, ні як окремий договір, ні як частина основного договору.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строків позовної давності.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, позивачем має бути відшкодовано понесені відповідачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Остапенка Олександра Петровича задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 15 765 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді Г.Л. Карпушин

Л.М. Хіль