Справа №760/4515/18
Провадження № 2/760/119/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І,

за участю секретаря - Олех Ю. М., Федоренко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 15.02.2018 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, в якому просила:

визнати недостовірною інформацію розповсюджену шляхом подання письмових та усних пояснень, відповідачем, ОСОБА_3 , на засіданнях служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації ІНФОРМАЦІЯ_3, на судових засіданнях в Солом`янському районному суді м. Києва під час розгляду цивільних справ за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про позбавлення батьківських прав» та «про зобов`язання не чинити перешкоди у вивезенні малолітньої дитини на оздоровлення за кордон» ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:« ОСОБА_1 , систематично перешкоджає моїй участі у вихованні дитини, а саме - не надає мені можливості бачити та спілкуватися з дитиною, порушуючи моє законне право на виховання сина, не відповідає на дзвінки, пошту та інші засоби зв`язку, не повідомляє про місце знаходження дитини (інколи по 3-4 місяці). Забирає у дитини куплені мною мобільні телефони, змінює номери телефонів, щоб унеможливити моє спілкування з власним сином. Регулярно налаштовує дитину проти мене»; «За 3 роки нашого розлучення, у ОСОБА_1 , було, як мені відомо, 3 громадянські чоловіка, деякі навіть проживали з нею, часом, ОСОБА_1 може мати близькі стосунки з декількома чоловіками, і з усіма знайомити нашого спільного сина»; « ОСОБА_1 надмірно вживає алкоголь та не пам`ятає де та з ким була як наслідок»; « ОСОБА_1 дозволяє собі, покласти дитину спати разом з собою у одній кімнаті, та коли дитина засинає, піти гуляти»;

зобов`язати відповідача, ОСОБА_3 , спростувати дану інформацію шляхом розміщення вибачення в засобах масової інформації та заборонити відповідачу, ОСОБА_3 , вчиняти дії, які принижують її честь,гідність та ділову репутацію, що виражається в розповсюдженні недостовірної інформації про неї;

стягнути з відповідача, ОСОБА_3 , на її користь моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень;

судові витрати покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2014 було розірвано шлюб між нею та відповідачем, а також стягнуто аліменти на утримання їхнього спільного сина, ОСОБА_3 , у розмірі 1 000 грн., щомісячно.

При цьому, відповідач почав сплачувати аліменти лише в 2016 році після подачі нею до суду позовної заяви про позбавлення батьківських прав.

Зазначає, що відповідачем було надано пояснення до Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, які містять неправдиві факти, які порушують її честь та гідність. На засіданнях Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації дана неправдива інформація була озвучена відповідачем. Навіть у школі сина, в присутності свідків відповідач розповсюджує інформацію про неї, яка не відповідає дійсності.

У заяві та поясненнях поданих до Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації відповідач стверджує, що позивач веде аморальний спосіб життя та багато інших неправдивих фактів, а саме:

« ОСОБА_1 , систематично перешкоджає моїй участі у вихованні дитини, а саме - не надає мені можливості бачити та спілкуватися з дитиною, порушуючи моє законне право на виховання сина, не відповідає на дзвінки, пошту та інші засоби зв`язку, не повідомляє про місце знаходження дитини (інколи по 3-4 місяці). Забирає у дитини куплені мною мобільні телефони, змінює номери телефонів, щоб унеможливити моє спілкування з власним сином. Регулярно налаштовує дитину проти мене».

«За 3 роки нашого розлучення, у ОСОБА_1 , було, як мені відомо, 3 громадянські чоловіка, деякі навіть проживали з нею, часом, ОСОБА_1 може мати близькі стосунки з декількома чоловіками, і з усіма знайомити нашого спільного сина».

« ОСОБА_1 надмірно вживає алкоголь та не пам`ятає де та з ким була як наслідок».

« ОСОБА_1 дозволяє собі, покласти дитину спати разом з собою у одній кімнаті, та коли дитина засинає, піти гуляти».

Дані факти не відповідають дійсності.

Крім того, у Солом`янському районному суді м. Києва розглядаються цивільні справи за її позовними заявами до ОСОБА_2 «про позбавлення батьківських прав» та «про зобов`язання не чинити перешкоди у вивезенні малолітньої дитини на оздоровлення за кордон». При розгляді даних справ у відкритих судових засіданнях відповідач не одноразово озвучив вказані вище неправдиві відомості, таким чином наніс шкоду її честі та гідності.

Незрозуміло, на підставі чого, були викладені дані неправдиві відомості, оскільки вона жодного разу не вчиняла дій, які вказує відповідач. Тому вказані відомості не відповідають дійсності, та є безпідставними, голослівними, крім того, носять негативний характер. Відповідно характеристики з Житлово-будівельного кооперативу «Звязкiвець-3» від 14 вересня 2015 року, щодо неї немає нарікань з боку мешканців будинку, а також сусідів.

Поширення відповідачем завідомо недостовірної інформації стосовно неї не обмежується заявами, запереченнями і виступами в судових засіданнях. Так, ОСОБА_2 систематично при кожному зручному випадку дискредитує її як людину, намагається скласти негативну думку про неї в оточуючих.

Внаслідок таких неправомірних дій відповідача, вона зазнала сильних душевних страждань. У неї порушився звичайний спосіб життя, що викликало істотні зміни у життєвих та виробничих стосунках. Моральні переживання, порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми викликали у неї психологічний дискомфорт.

Таким чином, позивач вважає, що недостовірна інформація має бути спростована у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У зв`язку з чим, позивач звернулася до суду із зазначеним позовом за захистом своїх немайнових прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 15.02.2018 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кізюн Л. І.

Ухвалою суду від 20.02.2018 вищевказану позовну заяву залишено без руху.

02 квітня 2018 року позивачем усунуто недоліки.

Ухвалою суду від 02.07.2018 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 19.09.2018 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С. І..

17 жовтня 2018 до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне.

Він жодного разу ні в усній, ні в письмовій формі від сплати аліментів не відмовлявся, сплачуючи їх з 2014 року в міру його фінансових можливостей. Заборгованість по аліментах відсутня, що підтверджується довідками-розрахунками з виконавчої служби. Крім аліментів, він неодноразово надавав гроші готівкою позивачу на утримання дитини.

Зазначає, що позивач, дійсно, систематично унеможливлює його спілкування з дитиною, налаштовуючи дитину проти нього. З цього приводу він неодноразово звертався до служби у справах дітей, поліції, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Відповідач вказує, що його висловлювання відповідають дійсності, тому позов не підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 11.02.2019, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

озивач та представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані письмові докази.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2014 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.02.2010 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 248, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1 000 грн., щомісяця, починаючи з 13.02.2014 до досягнення дитиною повноліття.

Відповідачем до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації 04.05.2017 та 20.04.2017 надавались письмові, в яких відповідач зазначав:

« ОСОБА_1 , систематично перешкоджає моїй участі у вихованні дитини, а саме - не надає мені можливості бачити та спілкуватися з дитиною, порушуючи моє законне право на виховання сина, не відповідає на дзвінки, пошту та інші засоби зв`язку, не повідомляє про місце знаходження дитини (інколи по 3-4 місяці). Забирає у дитини куплені мною мобільні телефони, змінює номери телефонів, щоб унеможливити моє спілкування з власним сином. Регулярно налаштовує дитину проти мене».

«За 3 роки нашого розлучення, у ОСОБА_1 , було, як мені відомо, 3 громадянські чоловіка, деякі навіть проживали з нею, часом, ОСОБА_1 може мати близькі стосунки з декількома чоловіками, і з усіма знайомити нашого спільного сина».

« ОСОБА_1 надмірно вживає алкоголь та не пам`ятає де та з ким була як наслідок».

« ОСОБА_1 дозволяє собі, покласти дитину спати разом з собою у одній кімнаті, та коли дитина засинає, піти гуляти».

01.06.2017 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації розглядалось питання надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини та встановлення графіку участі батька у вихованні малолітнього сина. Розпорядженням Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 12.06.2017 № 323 визначено порядок спілкування батька ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, за змістом статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із частинами 1, 6 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Під час розгляду справ щодо спростування недостовірної інформації необхідно враховувати положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Так, згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вони при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У пункті 15 Постанови судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Таку правову позицію підтримано і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, справа № 462/3547/16-ц, провадження № 61-25556св18; від 21 березня 2019 року, справа № 280/61/17, провадження № 61-35977св18; від 22 травня 2019 року, справа №161/16563/17, провадження №61-45758св18; від 05 червня 2019 року, справа № 758/6022/14-ц, провадження № 61-24072св18.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач поширював інформацію, на спростування якої пред`явлено позов, в межах судових засідань при розгляді цивільної справи про позбавлення його батьківських прав, а також при наданні пояснень до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації для складення ними висновку щодо доцільності позбавлення його батьківських прав.

У пунктах 18 та 19 Постанови судам роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права.

Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абзац перший частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту прав на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року, справа № 757/29455/16-ц, провадження № 61-18537св18.

Так, іформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі відповідача в судовому засіданні по розгляду цивільної справи та пов`язані з розглядом вказаної справи, і в якому безпосередньо приймала участь позивач, й з точки зору сприймання нею цих подій і поширених відповідачем в залі судового засідання та під час засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із застосуванням таких мовних засобів, які свідчать про те, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, не виходила за межі судового засідання та засідання комісії з питань захисту прав дитини, не була доступною для сторонніх. Так, ці судження не висвітлені на будь-яких інформаційних носіях, доступних для загального (необмеженого) кола людей. При цьому, доказів тому, що відповідач розповсюджував оспорювану інформацію поза межами вказаних засідань, матеріали справи не містять.

За таких підстав суд вважає, що позивач не довела порушення його права шляхом розповсюдження відносно неї недостовірної інформації поза межами судового засідання та засідання комісії, відповідно, ці доводи оцінюються судом, як припущення.

Тож, із матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує її або призвела до негативних наслідків чи якимось чином перешкоджає їй повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог щодо спростування недостовірної інформації, оскільки вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Поширення негативної, а не недостовірної інформації, що викладена у формі оціночних суджень, не є підставою для покладення на відповідача обов`язку спростувати таку інформацію.

Аналогічні висновки зроблено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц, провадження № 61-41071св18; від 01 липня 2019 року, справа № 466/2989/16-ц, провадження № 61-15824св18.

Таким чином, позивачем у відповідності до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1, не доведено усього юридичного складу правопорушення.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За умовами п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1, згідно з положеннями ст. 277 ЦК і ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач повинен довести, що було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

За результатами судового розгляду, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки підстав для задоволення позову в частині спростування недостовірної інформації, захисту честі та гідності немає, тож немає правових підстав й для відшкодування моральної шкоди, яка завдана, на думку позивача, з підстав неправомірних дій відповідача.

Керуючись Конституцією України, постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 11, 15, 16, 201, 277, 297 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кушнір С.І.