ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/879/20Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/737/21 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Бершадська Г. В., Храпак Н. М.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представників позивачів - ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , представника відповідача -Алєшка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу представника Спільного українсько-польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Астра" - Алєшко Андрія Сергійовича на рішення Бучацького районного суду від 16 квітня 2021 року (головуючий суддя Федорончук В.Б., повний текст рішення складено 26 квітня 2021 року) у справі № 595/879/20 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Спільного українсько-польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Астра", третьої особи ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до Спільного українсько-польського підприємства ТзОВ «АСТРА» та третьої особи ОСОБА_5 про стягнення з відповідача на користь кожного з них 974962 (дев`ятсот сімдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні моральної шкоди, заподіяної смертю сина ОСОБА_6 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обгрунтування позову зазначили, що 04 січня 2019 року, о 16 годині 00 хвилин, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автопоїзда у складі сідлового тягача «RENAULT», р.н. НОМЕР_1 , з напів причіпом «KRONE», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухаючись автодорогою «Івано-Франківськ-Бучач-Тернопіль» на 79 км + 100 м, що поблизу с.Доброполе Бучацького району Тернопільської області, виїхав на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з автомобілем «КІА Sportage», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 . Внаслідок зіткнення транспортних засобів на місці пригоди загинули водій «КІА Sportage» ОСОБА_7 та пасажир автомобіля, їхній син, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаною дорожньо-транспортною пригодою їм спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що вони, як батьки, втратили єдиного сина ОСОБА_8 , у зв`язку з чим зазнали істотних моральних страждань.

Вони, як батьки загиблого ОСОБА_6 , перебувають у напруженому психічному стані, адже думки про смерть їхнього єдиного сина не залишають їх і до теперішнього часу. Раптова смерть сина внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 і усвідомлення того, що його вже ніколи не буде поруч, завдає глибоких душевних страждань. На час смерті йому було лише 11 років, він тільки починав жити. Вони уявити не могли, що втратять сина в такому юному віці. Син був їхньою гордістю і вони покладали на нього надзвичайні надії та сподівання. Зі смертю сина вони втратила впевненість в завтрашньому дні, їхнє життя втратило сенс, адже вони все робили тільки для майбутнього свого сина. Син ОСОБА_8 був для них найближчою та найдорожчою людиною. З часу його смерті у них значно погіршився психічний стан, а саме, відчувають пригнічення настрою, тугу, тривогу, загальну слабкість, значне погіршення сну, посилення дратівливості і нестриманості, що в значній мірі призвело до порушення стосунків з рідними, знайомими.

Оцінити розмір їхніх душевних страждань та життєві зміни об`єктивно неможливо, так як таке поняття як «життя людини» не може бути оцінено будь-яким матеріальним виміром і є в будь-якому випадку вищим за нього. А смерть власної дитини завдала їм настільки сильні психічні та душевні страждання, що відновити їхній душевний стан неможливо. Вони й до цих пір не можуть повірити, що їхній син так трагічно загинув у такому юному віці, і тепер вони назавжди позбавлені його моральної підтримки. Тим самим, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди їм, як батькам, спричинено моральну шкоду, яка у вартісному вигляді становить по 1000000 грн., виходячи із засад розумності та справедливості.

Вважають, що оскільки водій ОСОБА_5 на момент ДТП перебував у трудових відносинах, здійснював трудові обов`язки як водій сідлового тягача, тому СП УПП ТзОВ «АСТРА» несе відповідальність за шкоду, заподіяну їх водієм під час виконання ним трудових обов`язків.

Рішенням Бучацького районного суду від 16 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТРА» на користь ОСОБА_3 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди, спричиненої смертю її сина ОСОБА_6 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнуто з Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТРА» на користь ОСОБА_4 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди, спричиненої смертю його сина ОСОБА_6 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнуто з Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТРА» в дохід держави 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень судового збору.

В апеляційній скарзі представник Спільного українсько-польського підприємства ТзОВ "Астра" - Алєшко А.С. просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що наслідки, які впливають на стан здоров`я враховуються при визначенні розміру моральної шкоди, однак, їх наявність та ступінь можуть і повинні бути підтверджені відповідними належними та допустимими доказами, такими як: медичні висновки, довідки та рекомендації, акти медичного огляду, консультації психолога, тощо. Натомість, матеріали справи не містять жодного доказу, всі наведені наслідки (наявність яких суд першої інстанції визнав доведеними) грунтуються на припущеннях та особистих суб`єктивних відчуттях, висловлених позивачами.

Розмір моральної шкоди може підтверджуватись судово-психологічною експертизою, в ході якої аналізуються матеріали справи, проводяться клінічні інтерв`ю з потерпілими та експериментально-психологічні дослідження, визначається матеріальний еквівалент заподіяної моральної шкоди, виходячи з інтенсивності і тривалості, встановлених відповідним фахівцем, психічних переживань, ступеню погіршення психофізіологічних параметрів, ступеню встановлених негативних змін в психоемоційному стані, та ін. ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 150000 грн. на відшкодування моральної шкоди, крім цього, ще 50076 грн позивачам виплатила ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна». Стягнення моральної шкоди не може відбуватись двічі і з винної особи і з володільця джерела підвищеної небезпеки. Аналогічного висновку дійшов і Верховний суд України у постанові від 21.03.2018р., по справі № 591/1/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, вважає його законним і обгрунтованим. Розмір моральної шкоди, зазначений у позові визначений з врахуванням отриманої позивачами суми відшкодування. Відшкодований ОСОБА_5 та відповідачем розмір моральної шкоди є не достатнім для повного відшкодування спричиненої шкоди.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представники позивачів заперечили відносно апеляційної скарги та пояснили, що рішення суду є законним обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 04 січня 2019 року, о 16 год. 00 хв., ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі сідлового тягача "Renault Magnum", н.з. НОМЕР_1 , з напів причепом "Krone", н.з. НОМЕР_2 , рухався автодорогою "Івано-Франківськ-Бучач-Тернопіль" від м.Івано-Франківськ в напрямку м.Тернопіль. Проїжджаючи 79 км + 100 м вказаної автодороги, що поблизу с.Доброполе Бучацького району Тернопільської області, ОСОБА_5 , порушуючи вимоги п.п.10.1., 12.1. та 11.3. ПДР України, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним і на дорозі, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, виїхав на зустрічну смугу та створив аварійну ситуацію для інших учасників дорожнього руху, зокрема для водія автомобіля "КІА Sportage" ОСОБА_7 . Унаслідок зіткнення транспортних засобів, яке відбулось на зустрічній смузі відносно руху автопоїзда під керуванням ОСОБА_5 , загинули на місці пригоди водій автомобіля "КІА Sportage" ОСОБА_7 та пасажир вказаного автомобіля неповнолітній ОСОБА_6 , 2007 року народження.

Вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року, який набрав законної сили, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю три роки.

Вказані у вироку обставини сторонами визнаються.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджуються Свідоцтвом про народження, Серія НОМЕР_4 , відповідний актовий запис за №23.

Факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 підтверджується Свідоцтвом про смерть, Серія НОМЕР_5 .

Відповідно до довідки про причину смерті №5 від 05.01.2021 року, виданої Тернопільським обласним бюро судово-медичних експертиз, причиною смерті ОСОБА_6 є масивна травма тіла з численними переломами кісток скелета, розривами внутрішніх органів та руйнуванням речовини головного мозку.

ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з СП УПП ТзОВ "Астра", що підтверджується Заявою про прийняття від 14 вересня 2017 року на посаду водія з 15 вересня 2017 року та Наказом №9-к від 14 вересня 2017 року про прийняття останнього на посаду водія з 15 вересня 2017 року.

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди останній виконував трудові обов`язки водія, здійснюючи перевезення вантажу автопоїздом у складі сідлового тягача "Renault", р.н. НОМЕР_1 , з напівпричепом "Krone", р.н. НОМЕР_2 , про що свідчить Товарно-транспортна накладна №000024391/1 від 04 січня 2019 року.

Автопоїзд у складі сідлового тягача "Renault", р.н. НОМЕР_1 , з напівпричепом "Krone", р.н. НОМЕР_2 , на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів НОМЕР_6 та НОМЕР_7 належать Спільному українсько-польському підприємстві Товариству з обмеженою відповідальністю "Астра".

Цивільно-правова відповідальність володільця сідлового тягача "Renault", р.н. НОМЕР_1 , була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна"), що підтверджується відповідним страховим полісом №106423481 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який діяв на момент дорожньо - транспортної пригоди.

ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відшкодувало позивачам моральну шкоду, заподіяну смертю сина, у розмірі 50076 (п`ятдесят тисяч сімдесят шість) гривень.

12 березня 2020 року ОСОБА_5 через ОСОБА_10 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок часткового відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю її малолітнього сина ОСОБА_6 .

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із глибини заподіяних позивачам моральних страждань, часткового відшкодування моральної шкоди ОСОБА_5 та ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», вимог розумності і справедливості.

З таким висновком суду слід погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Відповідно до п.36.3. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо дорожньо-транспортна пригода сталася за участю декількох транспортних засобів, що перебували у з`єднанні між собою (у складі одного транспортного составу або під час буксирування із застосуванням жорсткого зчеплення чи з частковим навантаженням буксируваного транспортного засобу на платформу або на спеціальний опорний пристрій), виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком, який уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо тягача, а в разі якщо цей тягач незабезпечений, регламентна виплата здійснюється МТСБУ.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п.27.3. ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року передбачено, що у 2019 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила - 4173,00 гривні. Тобто, станом на день настання страхового випадку вона складала 4173,00 гривні. Таким чином, загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 50076,00 грн (12 х 4173,00 грн (розмір мінімальної заробітної плати) = 50076,00 грн).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо стягнення у користь позивачів 500000 грн. кожному на відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю їхнього єдиного сина.

Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що сплачена на користь позивачів компенсація моральної шкоди в розмірі 200 076 грн. є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої сторони.

Не заслуговують на увагу також доводи в апеляційній скарзі про те, що відповідач другий рік поспіль здійснює господарську діяльність в умовах карантину, що вкрай негативно впливає на кількість замовлених перевезень та рівень ділової активності в цілому а стягнення присудженої суми відшкодування шкоди поставить відповідача у скрутне матеріальне положення, оскільки можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, передбачено правилами частини четвертої статті 1193 ЦК України, що стосується тільки фізичної особи, залежно від її матеріального становища. Зменшення розміру шкоди через скрутне матеріальне становище юридичної особи чинними нормами законодавства не передбачено.

Оскільки місцевим судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обгрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника Спільного українсько-польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Астра" - Алєшко Андрія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду від 16 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді