БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/6/2021
Провадження № 2/497/207/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Ковтун О.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким:

- усунути їй позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком та вселити її, ОСОБА_1 у житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що 29 листопада 1992 року вона одружилась з відповідачем ОСОБА_2 .. З 02 березня 1994 року по теперішній час вона спільно з відповідачем зареєстровані у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживала в ньому до 12 липня 2020 року.

22 серпня 2018 року шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано. З 2018 року між нею та колишнім чоловіком ОСОБА_2 виникли неприязні стосунки, який негативно ставиться до неї. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (рідна сестра чоловіка) постійно чинять їй, позивачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням, вигнали її з будинку на вулицю. Взагалі не дають їй можливості проживати у будинку та користуватися його жилим приміщенням, не дозволяють їй заходити навіть у двір будинку, чим порушують її право на користування жилим приміщенням у цьому житловому будинку.

Зазначене стало приводом для звернення до суду.

Ухвалою від 14.01.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду на 16.02.2021 року (а.с.33), про що повідомлено сторони (а.с.34).

09.02.2021 року відповідачами подано зустрічний позов згідно якого останні просять позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково з затвердженням мирової угоди шляхом придбання рівнозначного житлового будинку в с. Баннівка чи с. Василівка Болградського району Одеської області (а.с.38-41).

Ухвалою суду від 16.02.2021 року у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання укласти мирову угоду - відмовлено (а.с.45-46).

16.02.2021 року судом за участю сторін по справі було розпочато підготовче засідання, в якому оголошено перерву до 09:00 години 29 березня 2021 року, та роз`яснено сторонам про можливість подання відповідачами відзиву на позовну заяву, позивачем відповіді на відзив та відповідачами заперечень на відповідь на відзив (а.с.47-48.

Тоді ж, 16.02.2021 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.68-70).

19.02.2021 року відповідачами на адресу суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останні просять в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім того у відзиві просили викликати та допитати у якості свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 (а.с.49-67).

Ухвалою суду від 29.03.2021 року закрито підготовчий розгляд справи та призначено до судового розгляду по суті на 09:00 годину 19 квітня 2021 року.

Судові засідання проводилися: 19.04.2021 року, 17.05.2021 року, 14.06.2021 року та 30.06.2021 року.

Позивач підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що у них з відповідачем була хороша сім`я, ростили двох дітей, вона займалася дамашнім господарством, допомагала робити ремонти в будинку, а тому має такі ж права як і відповідач, і бажає проживати виключно в цьому будинку, оскільки іншого житла у неї не має. Вважає, що вона була гарною дружиною, та виховала і виростила двох синів, тоді як чоловік по три місяці був на заробітках. Офіційно працювала в дитячому садку в с. Баннівка, де їй як працівнику соціальної сфери надали земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_2 категорично заперечував щодо задоволення позовних вимог позивача, наполягав на відмові в позовних вимогах. Пояснив, що з позивачем вони перебували у шлюбі з 1992 року, який розірвано 22.08.2018 року, проживати разом не можуть, між ними постійно відбуваються сварки, не можуть знайти порозуміння. Позивач ніде ніколи не працювала, по господарству також не допомагала, навіть не виконувала свої обов`язки по дому як дружина і жінка. Діти постійно були голодні, він їм сам готував їжу, тоді як позивач відвідувала бабтистські зібрання. Позивач ніякого відношення до цього будинку не має, це будинок його батьків, та спадщину він з сестрою після смерті батьків не оформив належним членом.

Звернув увагу, що у позивача також є батьківський будинок в с. Василівка Болградського району Одеської області, але вона не оформила належну їй частку в цьому будинку.

12 липня 2020 року вони з позивачкою сильно посварилися, та на наступний день вона покинула будинок, та пішла геть. Вони з сином зібрали речі позивачки та відвезли в будинок за адресою: АДРЕСА_2 , де позивач стала проживати. Обидва сини залишились з ним, і ніхто не виявив бажання проживати з позивачкою.

Позивачка дітям не допомагає, навпаки вимагає допомоги лише для себе, просить коштів, оскільки не працює, пенсію ще не отримую, і не має коштів навіть на харчування. Він, відповідач їй допомагав, забезпечив дровами на зиму, позивачка взяла в магазині будівельні матеріали для ремонту в будинку, де вона стала проживати, за які розрахувався він особисто. Неодноразово возив їй продукти харчування.

Згоден придбати для позивачки будинок в с. Василівка чи в с. Баннівка, або дати кошти їй на придбання будинку, але щоб вона проживала окремо від нього і синів. Стверджував, що проживання в одному будинку не можливе.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що проживання позивачки в їх батьківському будинку не можливо, і цього не бажає, ані відповідач - її брат ОСОБА_2 , ані діти.

Покійних батьків вона доглядала, батька взагалі забрала до себе, позивач до цього не доклала жодних зусиль. До цього будинку позивачка також відношення не має, лише була зареєстрована та проживала. Весь час позивачка влаштовувала сварки, її - відповідачку до будинку не впускала, хоча вона має частку в цьому будинку, та цей будинок їх покійних батьків. Після смерті батьків, взагалі в будинок не ходить аби позивач не влаштовувала сварки. Племінникам, тобто дітям позивачки та відповідача вона завжди допомагає, і їсти їм готує, і прала білизну, і збирала їх на навчання, тоді як позивачки тижнями не було вдома. Старший племінник вже зустрічається з дівчиною, але не може приїхати з нею до дому, так як позивачка заперечує.

Крім того, її відповідача, позивачка часто ображає, різні прокльони висказує на адресу її дітей, в зв`язку з чим вона не раз повідомляла про це голові сільської ради.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29.11.1992 року перебували у шлюбі, який згодом рішенням Болградського районного суду Одеської області від 22.08.2018 року, ЕУ №497/1221/18 розірвано (а.с.9).

Позивач ОСОБА_1 вселилася у спірний будинок зі згоди його власника - ОСОБА_2 та проживала у ньому як член його сім`ї, дружина.

Відповідно до довідок Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області за № 613 від 05.07.2018 року, № 487 від 30.11.2020 року, №488 від 30.11.2020 року позивач зареєстрована та проживала зі своєю сім`єю в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13,17,18).

Відповідно до виписки Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області з по господарської книги № 245/02-17/3 від 28.08.2018 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є колгоспним двором та після смерті батьків технічні документи на будинок не виготовлялись (а.с. 10).

Станом на квітень 1991 року в даному домоволодінні були зареєстровані та проживали (а.с.11):

- ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , голова двору;

- ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина голови двору;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син;

- ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька;

- ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , тітка.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).

Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні.

В силу зазначених вимог, переліченим вище особам фактично належить вказане домоволодіння в рівних частках як членам колгоспного двору, тобто кожному по 1/5 частці.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 була зареєстрована в даному житловому будинку з 02.03.1994 року (а.с.11).

Станом на 05.07.2018 року згідно довідки Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими (а.с.13):

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - відповідач;

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - син сторін;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - син сторін;

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - позивачка.

Відповідно до довідки Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області №488 від 30.11.2020 року позивач ОСОБА_1 з 02.03.1994 року та по теперішній час зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - відповідачу ОСОБА_2 належить 1/5 частка цього житлового будинку, а інший з подружжя - позивач ОСОБА_1 вселилась до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та припинення сімейних відносин.

В судовому засіданні були допитані свідки. Заявлені як позивачем так і відповідачем.

Так, свідки позивача суду пояснили:

- ОСОБА_5 , син сторін по справі (а.с.78-79) пояснив, що за час спільного проживання між батьками постійно були сварки, мама не займалася домашньою робою, майже все робив батько, навіть готував їжу, тоді як мати ходила до бабтистської церкви. Мама біля року з ними не проживає, сама пішла з дому, та батько відвіз їй речі, потім привіз дрова, возив продукти харчування. Весь цей час вони проживають з батьком вдвох, інколи приїжджає старший брат з нареченою, дома тихо і спокійно, тому їх все влаштовую. Він допомагає батьку по господарству, прибирає у будинку та у дворі, навіть інколи самостійно готує їжу, так як батько багато працює. Батько ніколи маму не бив, навпаки терпів її сварки. До матері ходить інколи в гості, розмовляє нею, запитує чуму так трапилось між ними з батьком, але мати дратується та свариться. За той час, що мати з ними не проживає, вона ніколи не готувала їжу, та їм з батьком не приносила, декілька разів пригощала його морозивом, а одяг йому купує в секонд-хенді, тому він його не одягає. Одяг, який він носить купував батько.

- ОСОБА_4 (а.с.88-89), інспектор Болградського РВП зазначив, що в домоволодінні сторін був лише один раз. Під час чергування отримали виклик, та поїхали за адресою. По приїзду було встановлено, що сторони розлучилися, втім проживають в одному домоволодінні, та між ними постійно виникають сварки. Відповідач пояснив, що позивачка пішла з дому, вийняла будинок в с.Василівка, куди він звіз їй продукти, забезпечив дровами, та має намір перевезти особисті речі позивачки. Відповідач себе вів спокійно, коректо, відповідав на всі поставлені йому питання, тоді як позивачка усіх перебивала, давала різні відповіді на одне і теж питання, плуталася в поясненнях. З часом було з`ясована, що відповідач офіційно працює, доглядає за господарством, з ним залишились проживати сини, тоді як позивачка тривалий час не працює, на які кошти живе не зрозуміло, відвідує бабтистські зібрання, дітям належної і необхідної уваги не приділяє.

- ОСОБА_15 (а.с.90-91), нині староста села Баннівка, раніше займав посаду голови Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області, вказав, що сім`ю ОСОБА_1 знає дуже давно, ще з дня їх весілля. Протягом усього їх спільного життя позивачка скаржилася до сільської ради, свідок намагався їх примирити, запрошував до сільської ради обох сторін, також дітей, проводив з ними бесіди, вмовляв примиритися, роз`яснював дітям, що позивачка їх мама, і їй потрібно допомагати, але нічого не вдається, а тому мусять самостійно найти компроміс, разом вони проживати не зможуть, та вказана ситуація може призвести до поганих наслідків. Дійсно позивачка зареєстрована в будинку, в якому проживали батьки відповідачів, та спадщину після їх смерті останні фактично прийняли, але не оформили. Позивачка права власності в цьому будинку не має.

Свідки відповідача, надали суду наступні покази:

- ОСОБА_7 (а.с.80-81), проживає в с. Баннівка, працює на фермі, та добре знає сім`ю ОСОБА_1 . Не раз допомагав і надалі допомагає відповідачу, коли останній на роботі до пізньої ночі, він порається по господарству. Позивачка, коли проживала спільно з відповідачем не раз влаштовувала сварки, свідком яких він був. Коли в домоволодінні проводили якісь великі роботи, та допомагали родичі, сусіди, позивачки вдома не було, рідна сестра відповідача готувала робочим їсти, та годувала після робіт. Він особисто допомагав відповідачу перевозити особисті речі позивачки, коли вона пішла з дому, при цьому відповідач її не виганяв не зважаючи на те, що вони були вже розлучені.

- ОСОБА_8 (а.с.82-83) сусідка сторін по справі пояснила, що сім`ю знає тривалий час. Про позивачку може сказати, що вона як жінка дуже лінива, та не займалася хатньою роботою, господарством, лише відвідувала бабтистські зібрання, тоді як діти дома були одні, і їсти не було приготовлено. Вона, свідок не раз запрошувала позивачку на роботу в поле, але вона категорично відмовлялася, та більше десяти років взагалі ніде не працю. Також позивачка погрожувала їй, свідку, щоб вона не йшла до суду свідчити.

- ОСОБА_9 (а.с.84-85) позивачка ОСОБА_1 приходиться йому невісткою, так як він одружений за сестрою відповідача, пояснив, що позивачка має дуже складний характер, завжди всім не задоволена, завжди скаржиться на всіх, всіх родичів провокує на сварки, всім перечить та сварить. Навіть рідні діти з позивачкою не можуть знайти спільної мови. Вони з дружиною завжди допомагали ОСОБА_1 , як родичам, але позивачка кожного разу влаштовувала сварки. Під час робіт по перекриттю даху будинку, було багато чоловіків, які працювали, та необхідно було їх нагодувати, але позивачки дома не було, тому всю жіночу роботу здійснювала його дружина ОСОБА_3 - сестра відповідача, а коли роботи були закінчені, позивачка прийшла до дому. І так було кожного разу, коли здійснювалися великі роботи в домоволодінні Генчевих. 26 років він знає сім`ю, але за цей час жодного разу не бачив, щоб позивачка працювала в городі. Усім господарством відповідач займається сам, та привчив до цієї роботи і синів. Коли відповідач їздив на заробітки, саме він свідок доглядав за господарством.

Коли позивачка пішла з дому, відповідач залишився з сином в будинку, та все заспокоїлося, вони самі справляються з усім господарством та хатніми роботами, проте відсутні сварки. Стверджував, що позивачку не потрібно вселяти в будинок, так як знову почнуться негаразди.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даній справі спір виник між одним із співвласників житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 Житлового Кодексу УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири (будинку) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний Кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України №4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституції України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) №1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:

право користування (сервітут);

інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 дійшла правового висновку, що «При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають взяти до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважити на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін».

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Проаналізувавши зазначені вище положення закону, суд дійшов до висновку, що припинення сімейних відносин між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 не позбавляє позивачку права користуватися і проживати в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , власником 1/5 частини якого є відповідач по справі ОСОБА_2 , колишній чоловік позивачки. Позивачка була вселена і зареєстрована в цьому домоволодінні зі згоди відповідача та з 02.03.1994 року по 12.07.2020 рік постійно проживала в ньому.

Жодною із сторін не доведено, що позивачка є власником іншого житла, де вона могла б проживати. А відтак, позивачка не може бути позбавлена права користування житлом в домоволодінні, де вона зареєстрована, і яке є її єдиним місцем проживання, та має бути вселена в домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивачка як член сім`ї власника будинку набула право користування ним і на час звернення до суду не втратила це право користування не зважаючи на розірвання шлюбу з відповідачем.

Враховуючи те, що позивачка ОСОБА_1 буда вселена у спірний будинок як дружина відповідача ОСОБА_2 , який є одним із співвласників цього будинку, відповідачами не надано доказів відсутності згоди власника на таке вселення, позивачка безперервно користувалася вказаним житлом протягом тривалого часу, а відтак суд дійшов висновку, що позивачка набула права користування спірним будинком у порядку, передбаченому законодавством України, та підлягає вселенню в цей будинок.

Щодо стягнення судових витрат:

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Разом з тим, ст.ст.133, 141 ЦПК України не передбачено стягнення судового збору, пов`язаних з розглядом справи у солідарному порядку.

Солідарний зв`язок - це матеріально правова категорія (ст.541 ЦК України), а не процесуальна.

Таким чином, розподіл судових витрат, в тому числі судового збору, здійснюється у дольовому порядку, тобто в рівних частках з кожного.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати - 908 гривень судового збору (а.с.5-а). А саме з кожного з відповідачів у рівних частках по 454.00 гривень.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95,133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення - задовольнити у повному обсязі.

Зобов`язати відповідачів:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_3

усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , та вселити ОСОБА_1 в даний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути у рівних частках з відповідачів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 понесені судові витрати у розмірі 454.00 гривні з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 05.07.2021 року.

Суддя С.В.Кодінцева