ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1381/21 Номер провадження 22-ц/814/1609/21Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 07 травня 2021 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного тексту рішення 07 травня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним пункту договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив визнати п.2.10 депозитного договору недійсним та стягнути на його користь з відповідача завдану шкоду станом на 01.03.2021 року у загальній сумі 37 270,84 грн. з яких: матеріальна шкода у формі невиплачених відсотків за умовами депозитного договору у розмірі 22 270,84 грн. та моральна шкода у розмірі 15 000 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 06 червня 2018 року відповідачем накладено арешт на його депозитний рахунок на підставі постанови Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Полтаві від 31 травня 2018 року у ВП № 56492705 про арешт коштів боржника. Однак, постановою державного виконавця накладений арешт на грошові кошти позивача у сумі 120 899.54 грн, тоді як відповідач фактично арештував усі кошти, що знаходилися на депозитному рахунку 209 200.00 грн. (еквівалент 8 000.00 доларів США у національній валюті станом на 06 червня 2018 року за курсом Національного банку України) та припинив нарахування процентів на ці кошти, аргументуючи свої дії пунктом 2.10 депозитного договору.

Вказував, що у день повернення депозиту 22 серпня 2018 року відповідач, пославшись на Постанову ВДВС, відмовив позивачу у видачі вкладу в повній сумі та пролонгував Депозитний договір 1 до 21 лютого 2020 року (у подальшому - Депозитний договір 2).

Зазначав, що за весь період дії Депозитного договору 2 (з 22 серпня 2018 року до 21 лютого 2020 року) щомісячні відсотки позивачу не нараховувались та не виплачувались. Як не виконувались відповідачем і платіжні вимоги ВДВС на стягнення заарештованих коштів позивача. Окрім того, 21 лютого 2020 року, не дивлячись на заперечення позивача, Депозитний договір 2 було пролонговано до 20 серпня 2021 року (у подальшому - Депозитний договір 3) на невигідних та дискримінаційних умовах для останнього, про що він з`ясував вже пізніше на офіційному сервісі «ощад 24/7» в розділі «Депозит. Інформація».

Також зазначав, що 29 травня 2020 року випадково з`ясував, що 26 травня 2020 року з його рахунку банком списано 4539,97 доларів США на виконання постанови відділу ДВС про стягнення боргу, про що його банком не було поінформовано.

Позивач вважав такі дії відповідача є неправомірними та такими, що порушують права та інтереси позивача, і внаслідок яких йому заподіяно значної шкоди на загальну суму 37 270,84 грн. (22 270,84 грн. +15 000,00 грн. ) станом на 01 березня 2021 року, з яких: матеріальна шкода у формі не виплачених відсотків за умовами Депозитного договору 1 складає 796,81 доларів США, що еквівалентно 22270,84 грн. за курсом НБУ на 01.03.2021 р. - 27.95 грн./долар США., моральна шкода 15000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 07 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним пункту договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Пункт 2.10 Договору № 42887316 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною виплатою процентів), укладеного 22 лютого 2017 року АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , в частині не нарахування процентів на частину депозиту, що не перебуває під арештом, визнано недійсним.

Зобов`язано АТ «Державний ощадний банк України» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за Договором № 42887316 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною виплатою процентів) проценти на частину депозиту, на яку не було накладено арешт, за період з 06 червня 2018 року по 26 травня 2020 року, із застосуванням процентних ставок, що діяли за договором: з 22 серпня 2018 року 3,25%, з 21 лютого 2020 року 0,75%.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині неповного визнання п.2.10 Депозитного договору 1 недійсним та часткового стягнення завданої шкоди, постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені фактичні обставини і доводи, викладені у позові, та стверджується, що суд першої інстанції порушив приписи норм матеріального права, викладених у ст. 1061 ЦК України, оскільки: депозитний договір 1 у частині умов є нікчемним і не підлягає виконанню; депозитний рахунок, договір та депозит арештованими бути не можуть, а арешту підлягають грошові кошти, які знаходяться в банку на рахунку за депозитним договором і лише в сумі визначеній обтяжувачем; нарахування та виплата відсотків за депозитом ніяким чином не впливають на суму та обтяження арештованих коштів, які продовжують використовуватись банком; частковий арешт коштів ніяким чином не дотичний до виплати відсотків за депозитом.

Також стверджується, що рішення суду не містить ані конкретної суми стягнення з відповідача, ані строку, упродовж якого останній зобов`язаний одноосібно її визначити, тобто він позбавлений можливості проаналізувати стягуєму за рішенням суду.

Зазначав, що, вирішуючи вимогу щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції встановив наявність вини відповідача, однак не визначив розмір грошового відшкодування, як це передбачено ст. 23 ЦК України, враховуючи безоплатне користування банком коштами вкладу, протиправне та свавільне утримання їх поза волею позивача.

У відзиві адвокат Солдатенко А.М., представник АТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У відзиві звертається увага, що за змістом п.п.9.9 і п.п.9.10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні банки не вправі користуватися коштами, на які накладений арешт, а тому вимоги позивача про нарахування процентів на усю суму вкладу суперечать закону.

Всупереч положенням п.2.6 депозитного договору позивач в останній день дії договору не з`являвся для отримання коштів, а тому його дія продовжувалася двічі, такі умови пролонгації договору визначені сторонами за взаємною згодою. Пролонгація дії договору із застосуванням процентної ставки, яка діє на момент його продовження, є правомірним правочином. Що підтверджено висновками Верховного Суду у постанові від 29 січня 2020 року (справа №756/9538/16).

Твердження позивача, що єдиною підставою для відшкодування моральної шкоди є встановлення факта винних дій є помилковим, оскільки суперечить вимогам ст.23 ЦК України.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 лютого 2017 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір № 42887316 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною виплатою процентів) (а.с.9, 52-53).

Відповідно до умов укладеного договору вкладник ( ОСОБА_1 ) вносить, а банк приймає грошові кошти вкладника на вкладний рахунок № НОМЕР_1 в сумі 100 доларів США строком на 18 місяців з нарахуванням 5,50 % річних. Днем (датою) повернення депозиту є 22 серпня 2018 року.

11 грудня 2017 року ОСОБА_1 поповнив вкладний (депозитний) рахунок на суму в розмірі 7 900 доларів США, що підтверджується квитанцією АТ «Ощадбанк» №42887316 (#111041331) від 11 грудня 2017 року (а.с.10).

Згідно п. 1.1. Договору № 42887316 днем повернення депозиту є 22 серпня 2018 року, а у випадку автоматичного продовження Строку Депозиту відповідно до умов цього Договору, днем повернення Депозиту є останній день продовженого Строку Депозиту.

Відповідно до пункту 2.6. Договору №42887316 якщо вкладник в день повернення депозиту не з`явився до установи банку для отримання депозиту, то строк дії договору та строк депозиту автоматично продовжується щоразу на строк, вказаний в п.1.1. Договору, на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть у банку по даному виду вкладу на момент продовження.

Строк дії договору №42887316 та строк депозиту автоматично продовжений двічі:

22 серпня 2018 року - з процентною ставкою 3,25% відповідно до процентної ставки по депозитах фізичних осіб яка діяла з 15 березня 2018 року;

21 лютого 2020 року - з процентною ставкою 0,75% відповідно до процентної ставки по депозитах фізичних осіб яка діяла з 12 лютого 2020 року.

Відповідно інформації банку, вказані розміри процентних ставок діяли у АТ «Ощадбанк» для депозитів строком на 18 місяців (а.с.54, 55).

Постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у виконавчому провадженні №56492705, відкритому за виконавчим листом №554/8023/15-ц, що виданий 16 травня 2018 року Октябрським районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 120 899,54 грн., винесено постанову про арешт коштів боржника, згідно якої накладено арешт на кошти, що обліковуються на всіх рахунках ОСОБА_1 , які відкриті в банку: Філія Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк», в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 120 899,54 грн (а.с.11).

Листом від 07 червня 2018 року за вих. №114.17-20/2/04-448 АТ «Ощадбанк», Філія Полтавське обласне управління, повідомило відділу ДВС, що 06 червня 2018 року отримана та прийнята до виконання постанова про арешт коштів боржника від 31 травня 2018 року, ВП №56492705, боржник ОСОБА_1 . Арешт накладено на рахунок № НОМЕР_2 (депозитний) із розміром вкладу 8 000,00 дол. США. Коштів достатньо на виконання вимог постанови (а.с.12).

Згідно виписки по депозитному договору № НОМЕР_3 за період з 22.02.2017р. по 22.08.2018 р. після накладення арешту на кошти позивача на рахунку банк припинив нарахування відсотків на всю суму депозиту (а.с.13-14).

Як вбачається з виписки по депозитному договору № НОМЕР_3 за період з 21.02.2020р. по 25.02.2021р., 26 травня 2020 року з депозитного рахунку позивача банком списано 4 539,97 доларів США згідно виконавчого листа №554/8023/15-ц від 16 травня 2018 року, виданого Октябрським районним судом м.Полтави, на погашення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (а.с.15).

З 27 травня 2020 року по депозиту позивача банком відновлено нарахування процентів, що підтверджується випискою по депозитному договору № НОМЕР_3 за період з 21.02.2020р. по 25.02.2021р. Застосована при цьому процентна ставка 0,75% річних (а.с.15).

В період з 06 червня 2018 року по 26 травня 2020 року включно АТ «Ощадбанк» проценти по депозитному договору № не нараховував, при цьому банк керувався п. 2.10. Договору № 42887316 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною виплатою процентів), згідно якого у разі накладання арешту на Депозит/ його частину Банк припиняє нарахування процентів по Рахунку з дня надходження до Банку документу про арешт. Поновлення нарахування процентів здійснюється з дня, наступного за днем зняття арешту.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови п.2.10 договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, арешт на рахунок клієнта банку повинен був бути накладений лише на суму, зазначену у виконавчому документі, а відтак у разі наявності на рахунку клієнта коштів в сумі, що перевищує суму, визначену документом про арешт коштів, банк зобов`язаний був продовжувати проводити операції за коштами, на які не накладено арешт. Оскільки на депозитному рахунку позивача знаходились кошти в сумі 8 000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на день виконання постанови про накладення арешту становить 209 249,68 грн.), в той час як постановою державного виконавця було арештовано кошти позивача в сумі 120 899,54 грн. то, враховуючи, що за період з 06 червня 2018 року по 26 травня 2020 року включно на виконання недійсних умов депозитного договору відповідач не нарахував та не сплатив позивачу проценти за вкладом з суми коштів на рахунку, які не були арештовані (8000 дол. США - 120899,54 грн.), такі проценти підлягають нарахуванню та виплаті відповідачем на користь позивача.

Проте, суд не погодився з розрахунком недоплаченої суми, наданим позивачем, оскільки такий розрахунок ним виконано на всю суму депозиту, в тому числі і на ту, що перебувала під арештом, та із застосуванням процентної ставки 5,5%, яка з 22 серпня 2018 року вже не діяла.

Щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивач доказів на заподіяння йому моральної шкоди а також перебування її в прямому причинному зв`язку з діями відповідача, позивач суду не надав.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції відповідає наведеним вимогам закону.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що задоволення судом першої інстанції вимоги про визнання недійсним п.2.10 депозитного договору автоматично є підставою для задоволення похідних вимог, а саме про стягнення процентів, які мають бути нараховані на усю суму коштів, що знаходилися на депозитному рахунку, і моральної шкоди.

Пунктом 2.10 депозитного договору визначено, що Банк припиняє нарахування процентів по рахунку у разі накладення арешту на депозит/його частину з дня надходження до Банку документа про арешт. Поновлення нарахування процентів здійснюється з дня, наступного за днем зняття арешту.

Суд першої інстанції, проаналізувавши положення пунктів 9.4, 9.6, 9.9, 9.10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004р., у їх системному зв`язку із приписами с.55, ст.59 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», зробив обґрунтований висновок про те, що арешту на депозитному рахунку підлягають лише кошти у сумі, вказаній у виконавчому документі, а тому положення пункту договору про припинення нарахування процентів взагалі є підставою для визнання такої умови недійсною.

Твердження апеляційної скарги про нікчемність пункту 2.10 депозитного договору не є обґрунтованими, оскільки цей пункт договору не містить умов про односторонню зміну умов усього договору, одностороннє зменшення процентної ставки.

При цьому наслідки недійсності, нікчемності договору, його окремого положення є однаковими недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Отже, наслідком визнання недійсним п.2.10 депозитного договору є те, що Банк має нарахувати проценти за користування коштами у сумі, що перевищувала арештовані кошти (209 249,68 - 120 899,54 = 83 350,14 грн на день накладення арешту), а не на усю суму коштів, що перебували на депозитному рахунку, як твердить позивач.

Такий висновок узгоджується із правовими висновкам Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 листопада 2019 року (справа №910/101/19).

У зазначеній справі Верховний Суд зазначив таке:

«4.30. Згідно з частиною першою статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

4.31. Відповідно до частин першої, другої статті 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність" арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду.

Зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, а також в інших випадках, передбачених договором, Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", іншими законами та/або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, кореспондентському рахунку. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми або коли інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження.

4.32. Публічні інтереси у приватно-правових відносинах реалізуються через систему обмежень і державного втручання у цивільно-правові відносини. Застосування обмежувальних заходів реалізується шляхом закріплення у нормативно-правових актах обмежень свобод, автономії волі, прав суб`єктів цивільних відносин, якщо така свобода, автономія, широка реалізація цивільних прав здатна перешкодити забезпеченню публічних інтересів.

Обмеження можуть виявлятися в обмеженні свободи договору й свободи вчинення інших правочинів, у забороні суб`єктам цивільного права здійснювати юридично значущі дії, використовувати об`єкти цивільних відносин у певний спосіб, у позбавленні певних благ майнового й особистого немайнового характеру.

Саме таку юридичну природу мають заходи з накладення арешту коштів, які знаходяться на рахунках у банку.

4.33. Арешт коштів - це операція, що полягає в обмеженні прав власника щодо розпоряджання своїми грошовими коштами.

З практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції арешт банківського рахунку - це тимчасове припинення будь-яких операцій на рахунку без згоди на це клієнта і без розірвання договору банківського рахунку. Операції на рахунках можуть бути тимчасово припинені рішеннями податкових, судових, правоохоронних органів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Арешт коштів як банківська операція становить собою зупинення видаткових операцій по рахунку, при цьому кошти, що надходять на рахунок, продовжують прийматися, арештовується не рахунок, а кошти на ньому.

4.34. Пунктом 9.1 глави 9 "Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 (далі - Інструкція) визначено, що виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця, судовим рішенням (у тому числі рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження.

4.35. Відповідно до пункту 9.6 Інструкції залежно від наявності/відсутності коштів на рахунку клієнта, на кошти якого накладено арешт, банк здійснює такі дії: якщо на рахунку є кошти в сумі, що визначена документом про арешт коштів, то банк арештовує їх на цьому рахунку та продовжує виконання операцій за рахунком клієнта. Документ про арешт коштів банк обліковує на відповідному позабалансовому рахунку.

4.36. Отже, під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня відповідно до статті 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність" зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів.

Таким чином, арешт коштів на рахунку передбачає блокування видаткових операцій за рахунком клієнта, що у свою чергу виключає проведення банком будь-яких видаткових операцій за цим рахунком.

4.37. Преамбулою Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" визначено, що видаткова фінансова операція - це фінансова операція, яка призводить до зменшення активів на рахунку клієнта - власника активів.

Таким чином, виходячи із системного аналізу тлумачення цього терміну, блокування видаткових (фінансових) операцій за рахунком клієнта свідчить про заборону будь- яких видаткових операцій, що фактично виключає можливість банку використовувати ці кошти.

4.38. При цьому колегія суддів ураховує те, що співвідношення понять "арешт коштів на рахунках" та "зупинення видаткових операцій на рахунках" мають однакове значення з точки зору їх застосування як примусового заходу. Під час дії документа про арешт коштів банк зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.08.2019 у справі №520/9858/18.

4.39. З огляду на наведене, оскільки арешт коштів на рахунку відповідно до статті 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність" зупиняє всі видаткові операції по рахунку, суди помилково розмежували поняття арешту коштів на рахунку, зазначивши що обмеження прав на розпорядження коштами стосується лише особи-вкладника.

4.40. Такий висновок також підтверджується пунктом 9.9 глави 9 Інструкції відповідно до якого кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів.

4.41. Отже, AT "Сбербанк" не міг користуватися грошовими коштами позивача у розумінні статті 536 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, оскільки кошти не знаходились у вільному користуванні банком.»

З наведеного правового висновку слідує, що під час дії арешту коштів, накладених державним виконавцем, відповідач по справі АТ «Ощадбанк», не міг вільно користуватися грошовими коштами у сумі 120 899,54 грн у розумінні ст.536 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для нарахування процентів на цю суму грошових коштів.

Згідно п.2.6 депозитного договору якщо вкладник у день повернення депозиту не з`явився до установи банку для отримання депозиту, то строк дії договору та строк депозиту автоматично продовжуються щоразу на строк, вказаний а п.1.1 договору, на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть у банку по такому виду вкладу на момент продовження.

Як встановлено у справі, у відповідності до приписів п.2.6 дія депозитного договору двічі продовжувалася.

Твердження позивача про одноосібне свавільне продовження дії договору і, як наслідок, одноосібну зміну умов договору зміна процентної ставки, не підтверджені належними і допустимими доказами, оскільки заяви позивача, адресовані Банку (а.с.17,20-21,23,24,25,26,27,28,33-35), містять вимоги про видачу довідки про накладення арешту на депозитний рахунок і правові підстави не нарахування процентів на суму вкладу; мотиви незгоди з арештом усього депозитного рахунку та не нарахування процентів на усі кошти вкладу з пропозицією змінити умови договору; про розірвання депозитного договору, зміну його умов.

Зміст п.2.6 депозитного договору не містить умов, що суперечать чи прямо заборонені законом (ст.6 ЦК України).

Позивач не з`являвся до установи банку для отримання депозиту у день його повернення і перший, і другий рази.

Позивачем у встановленому порядку не заявлено вимоги про визнання недійсним п.2.6 депозитного договору або ж про розірвання депозитного договору, отже відповідно до ст.204 ЦК України дії банку щодо застосування процентної ставки, що діятиме у банку по такому виду вкладу на момент продовження дії договору, слід вважати правомірними.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суду погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність факту завдання позивачу моральної шкоди.

Очевидно, що непорозуміння між позивачем і банком, що виникли у зв`язку із накладенням арешту на його кошти, викликали у позивача певні негативні емоції, незручності, тощо. Проте, позивач реалізував своє право на звернення до суду і суд у розумні стислі строки відновив його порушене право, що є достатньою компенсацією незручностей, складнощів, переживань, що виникли у позивача.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач з власної ініціативи майже рік вів переписку (перемовини) із банком, який надавав відповіді на подані заяви, пояснюючи свою позицію, що не може розцінюватися як обставина, що обтяжує вину банку.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

В апеляційній скарзі повторно наведені доводи позову та висловлена незгода з висновками суду першої інстанції, відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 07 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 липня 2021 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов