ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/74/21 Номер провадження 22-ц/814/1624/21Головуючий у 1-й інстанції Шевченко В. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 до Гребінківського районного суду Полтавської області надійшов позов АТ КБ «Приватбанк»» в особі представника за довіреністю Гребенюка О.С. до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 01.12.2013 в розмірі 20 563 грн 64 коп та 2 270 грн 00 коп в рахунок повернення судового збору. Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем у справі ОСОБА_1 01.12.2013 був укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачем не виконано взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору, у зв`язку із чим станом на 02.12.2020 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 26 445 грн 52 коп з яких: 20 563 грн 64 коп заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0, 00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 20 563 грн 64 коп заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0, 00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 5 881 грн 88 коп заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0, 00 грн нарахована пеня; 0, 00 грн нараховано комісії.

РішеннямГребінківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2021 року у задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився АТ КБ «Приватбанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом не досліджено всіх обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема вказує, що при укладенні кредитного договору сторони керувалися ст. 634 ЦК України. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Отже, активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення між сторонами кредитного договору. Крім цього відповідач звертався до банку з метою перевипуску карти. З виписки про рух коштів вбачається, що Відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах та інш., однак використані кредитні кошти Банку не повернув. Посилається на те, що при розгляді вказаної справи суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, які викладені в постановах: від 04 грудня 2019 року у справі №750/6058/17-ц; від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17; від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18; від 11 листопада 2020 року у справі №205/4176/18. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявні: витяг з Умов та правил надання банківських послуг, а також копія наказу Банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» (у редакції що діяли на момент підписання анкети заяви). Отже, укладення договору Відповідачем у відповідності до ст. 634 ЦК України шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку є доведеним. Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків за ст. 625 ЦК України, чим порушив норми матеріального права. Посилається на те, що Відповідач під час дії кредитного договору оформив послугу «Миттєвав розстрочка», якою можуть скористатися власники кредитних карток. Також, Відповідач за допомогою введення ОТР паролю підписав Паспорт споживчого кредиту», в якому викладено основні умови надання кредиту «Миттєва розстрочка». Факт користування послугою «Миттєва розстрочка» Відповідачем не оспорювався тривалий час декілька років (з моменту оформлення послуги 05.07.2018). Отже заборгованість Відповідача підтверджена належними та допустимими доказами по справі. Вказує, що якщо суд не погодився з наданим Банком розрахунком заборгованості він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти в позові взагалі.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно витягу із статуту (а.с.75-76) позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк». А, випискою з ЄДРПОУ (а.с.71) та банківською ліцензією (а.с.73) підтверджується, що він є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення банківських операцій.

Судом встановлено, що 01.12.2013 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н (а.с. 30, 31, 32-66), за яким відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Укладений між сторонами договір складається із анкети-заяви (а.с.30), Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.31), Умов та правил надання банківських послуг (а.с.32-66). За своєю правовою природою вказаний договір є одним із видів кредитного договору. Відповідач взяв на себе зобов?язання повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов.

Згідно з наданим позивачем розрахунком вбачається, що станом на 02.12.2020 розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором становить 26 445 грн 52 коп з яких: 20 563 грн 64 коп заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0, 00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 20 563 грн 64 коп заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0, 00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 5 881 грн 88 коп заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0, 00 грн нарахована пеня; 0, 00 грн нараховано комісії.

При укладенні 01.12.2013 кредитного договору б/н між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було надано наступні кредитні карти: № НОМЕР_1 , дата відкриття 01.12.2013 з терміном дії до 07/17, № НОМЕР_2 , дата відкриття 25.05.2017 з терміном дії до 05/21 та № НОМЕР_3 , дата відкриття 24.10.2018 з терміном дії до 09/22 (а.с. 29).

Надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_2 , згідно з якою на картковий рахунок № НОМЕР_1 01.12.2013 встановлено кредитний ліміт в розмірі 500, 00 грн, 05.06.2015 зменшено кредитний ліміт до 350, 00 грн, 10.06.2015 зменшено кредитний ліміт до 350, 00 грн, 17.06.2015 зменшено кредитний ліміт до 140, 00 грн, 20.04.2016 зменшено кредитний ліміт до 130, 00 грн, 10.06.2016 зменшено кредитний ліміт до 80, 00 грн, 20.06.2016 зменшено кредитний ліміт до 0, 00 грн, 06.04.2017 збільшено кредитний ліміт до 5 000, 00 грн, 14.04.2017 збільшено кредитний ліміт до 11 000, 00 грн, 13.10.2017 збільшено кредитний ліміт до 13 000, 00 грн та 05.06.2019 зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн /а.с. 28/.

Крім цього, з наданих банком розрахунків вбачається, що відповідачем було погашено заборгованість на загальну суму 42 202,96 грн (а.с. 18, 20).

Відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті https://privatbank.ua.terms/ та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01.12.2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_3 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 вказаного Закону про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Крім того, місцевий суд зазначив, що позивачем при зверненні до суду не надано доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитом, пені та штрафів за порушення умов кредитного договору.

Разом з цим, місцевий суд зазначив,що заборгованість по тілу кредиту не підлягає стягненню, оскільки відповідачем повернута сума фактично отриманих коштів. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, про відсутність у позивача підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором б/н від 01.12.2013 року, а тому у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовив.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З наданих матеріалів справи вбачається, що у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Так, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не містять підпису ОСОБА_3 .

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тобто, з викладенного слідує, що стороною позивача не доведено, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Строк виконання зобов`язання сторонами не встановлено.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів».

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_3 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 вказаного Закону про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Тобто, АТ КБ «ПриватБанк», за відсутності узгоджених сторонами зобов`язання умов кредитування в частині нарахування відсотків та неустойки, має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку із повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17-ц.

За приписами пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Обґрунтовуючи підстави стягнення заборгованості за кредитом, банк надав розрахунок заборгованості за договором, та виписку по картковому рахунку, з якої убачається, що позичальник користувалася кредитними коштами (а.с. 21-27).

Таким чином, виписка за договором по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, у сукупності із розрахунком, а також довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, є доказом отримання позичальником кредитних коштів.

Проте, позивачем при зверненні до суду не надано доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитом, пені та штрафів за порушення умов кредитного договору, тобто внесені ОСОБА_3 кошти йшли на погашення заборгованості по тілу кредиту.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за договором б/н від 01.12.2013 по кредитному рахунку ОСОБА_3 , вбачається, що нею погашено заборгованість на загальну суму 42 202,94 грн (а.с. 18, 20), що перевищує розмір доведеного банком кредитного ліміту 500 грн, наданого позичальнику.

Вказане фактично підтверджується й доводами банку, оскільки із наданого ним розрахунку заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 0 грн. Більше того, «тіло кредиту» є більш широким поняттям відносно поняття «прострочене тіло кредиту». Відсутність заборгованості за тілом кредиту свідчить про погашення даної складової заборгованості за кредитним договором та виключає можливість її повторного стягнення з відповідача.

Анкета-заява не містить відомостей про строки кредитування. Позивачем не надано доказів, що банком направлялася вимога про повернення коштів. Умови договору не розкривають змісту терміну «прострочене тіло кредиту». За таких обставин, відсутні підстави вважати, що окрім тіла кредиту з відповідача може бути стягнуто прострочене тіло кредиту.

Як зазначено вище, між сторонами не було обумовлено розмір відсотків за користування кредитними коштами та право банку нараховувати штрафні санкції.

Проте, починаючи з грудня 2012 року до листопада 2020 року за картками № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_3 банком нараховувався борг відповідачу у загальному розмірі 26 445,52 грн, який формувався, в тому числі, шляхом нарахування та додавання розміру списаних відсотків за використання кредитного ліміту, пені, платежів за різні необумовлені сторонами платежі та сукупно складає 19 353,30 грн, що не передбачено укладеним між сторонами договором.

При цьому, зазначена у виписці банківська операція «Списання відсотків за використання кредитного ліміту» взагалі відсутня в розрахунку заборгованості.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що списання відсотків за використання кредитного ліміту відбулося без зазначення картки.

Крім цього, з виписки по рахунку вбачається, що з 05.09.2018 дев`ять разів проводилося списання коштів за послугу «Миттєва розстрочка», які визначено як щомісячний платіж в розмірі 973,34 грн, що сукупно складає 8 760,06 грн.

При цьому, банківські операції не є щомісячними, а мають періодичний характер з 05.08.2018 по 05.01.2019, з 05.02.2019 по 05.05.2019.

При зверненні до суду банком не обґрунтовано та не надано доказів, яким чином ОСОБА_3 замовляла послуги щодо збільшення ліміту та послуги «Миттєва розстрочка», зокрема: письмово, в електронному вигляді з використанням електронної системи «Приват24», тощо.

Користувач картки не може нести відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя.

Доведений банком розмір кредитного ліміту становить 500 грн, збільшення кредитного ліміту на 13 000 грн заперечувався відповідачем у судовому засіданні та не доведено банком за відсутності відповідної банківської операції за 13.10.2017 у виписці за рахунком. Інших доказів щодо цього суду не надано, як і доказів банку щодо використаних відповідачем кредитних коштів за поновлювавальною кредитною лінією.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України визначає обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі.

Звертаючись до суду з даним позовом АТ КБ «ПриватБанк», не надало належних та достовірних доказів у розумінні вимог ст.ст. 77, 79 ЦПК України, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, та які б містили інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Тому, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13 липня 2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін_______________ Л.М. Хіль