ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/123/21 Номер провадження 22-ц/814/1404/21Головуючий у 1-й інстанції Олефір А. О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Лобов О.А., Дорош А.І.,

секретар: Коротун І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

В обґрунтування позову, зазначив, що 04 жовтня 2011 року відповідач отримав від нього автомобіль марки «Renault Trafic» вартістю 11500,00 доларів США. Грошові кошти за вказаний автомобіль він зобов`язувався повернути протягом трьох днів. На підтвердження цього факту, відповідачем було надано особисту письмову розписку від 04 жовтня 2011 року із зазначенням умов їх повернення.

В той самий день ОСОБА_2 повернув 1000,00 доларів США і згодом передав через спільного знайомого ще 5000,00 доларів США. Таким чином, залишилася сума боргу в розмірі 5500,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить згідно офіційного курсу долара США Національного Банку України на момент подання позову становить 154825,00 грн. (5500х28,15).

Борг ОСОБА_2 не повернув. 21 лютого 2020 року позивач направив письмову претензію про повернення грошових коштів, але відповідач не отримав вказаного листа, про що свідчить повідомлення про повернення рекомендованого листа.

25 березня 2020 року позивач звернувся до Глобинського ВП ГУНП в Полтавській області із заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України - шахрайство.

На вказану заяву відділом поліції повідомлено про необхідність вирішення спору в судовому порядку, так як в діях відповідача не вбачається ознак кримінального правопорушення і його звернення не підлягає внесенню до ЄРДР.

Отже, позивач вважає, що розписка ОСОБА_2 про зобов`язання повернути грошові кошти за автомобіль є борговим документом та свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору і засвідчує отримання відповідачем автомобіля, за який ОСОБА_2 зобов`язувався повернути грошові кошти.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 154825,00 грн. у рахунок погашення боргу за розпискою від 04 жовтня 2011 року.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 25 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою відмовлено.

Не погодившись з рішенням районного суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує на те, що місцевим судом не досліджено належним чином докази, надані позивачем, не проаналізовано правову природу укладеного між сторонами договору, та дійшов безпідставного висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 2,3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В судове засідання відповідач повторно не з`явився, поштові відправлення з судовими повістками повернулись до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», для вжиття заходів щодо належного повідомлення сторони про розгляд справи ОСОБА_2 був викликаний через оголошення на сайті судової влади.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, відповідно до копії розписки від 04 листопада 2011 року, ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_1 автомобіль Рено Трафік вартістю 11500,00 доларів США. Зобов`язувався повернути гроші за автомобіль протягом трьох днів (а.с. 09).

21 лютого 2020 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 претензію про повернення грошових коштів за автомобіль в сумі 5500,00 доларів США в 30-денний термін від дня отримання претензії (а.с. 10).

26 березня 2020 року позивач направив до Глобинського ВП ГУНП в Полтавській області заяву про відкриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України стосовно дій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести відповідні відомості до ЄРДР (а.с. 12-13)

Згідно повідомлень Глобинського ВП ГУНП в Полтавській області від 17 грудня 2020 року та 12 травня 2020 року, за результатом звернення позивача по факту можливих неправомірних дій ОСОБА_2 було встановлено, що вказаний інформація по вказаному факту не підлягає внесенню до ЄРДР так як в них не вбачається ознак кримінального правопорушення, має ознаки цивільно-правових відносин, тому з даного приводу радять звернутися до суду (а.с. 25,26).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів, які не були предметом передачі за розпискою, що свідчить про обрання позивачем невірного та неефективного способу захисту своїх порушених прав, а отже позов до задоволення не підлягає.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом даного позову є стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за переданий автомобіль Рено Трафік.

У відповідності до вимог ст. 15,16 ЦК України та ст. 4, 5,13 ЦПК України право на обрання способу захисту порушеного права належить позивачеві, а суд зобов`язаний розглянути справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову ( чим він обгрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З`ясовується правильність об`єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов`язаними між собою, для вирішення питання про їх об`єднання або роз`єднання. У відповідача суд з`ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем передано відповідачу автомобіль. Відповідач зобов`язався, як про це обумовлено у розписці, повернути позивачу кошти за автомобіль протягом трьох днів.

Вирішуючи даний спір, місцевий суд виходив із положень ст.ст. 1046,1049 ЦК України, які регламентують боргові зобов`язання сторін, проте, як вбачається із фактичних обставин справи, між сторонами не укладався договір позики грошових коштів, оскільки вище вказана розписка не містить відомостей про передачу відповідачу саме грошових коштів у борг.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що місцевий суд неправильно застосував при вирішенні спору вимог ст.ст. 1046,1049 ЦК України, оскільки у даному випадку, виходячи з правової природи спірних правовідносин, між сторонами не виникли боргові зобов`язання.

З наведених позивачем обставин, вбачається укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля Рено Трафік.

Згідна положень ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Проаналізувавши обставини виникнення між сторонами правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума коштів, не сплачених відповідачем як покупцем позивачу як продавцю за купівлю автомобіля Рено Трафік.

Отже, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 3870 грн. 62 коп.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовільнити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 березня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 154825 грн. (сто п`ятдесят чотири тисячі вісімсот двадцять п`ять грн.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмір 3870 грн. 62 коп. (три тисячі вісімсот сімдесят грн. 62 коп.)

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді : А.І. Дорош

О.А. Лобов