Справа № 151/537/20
Провадження № 22-ц/801/1492/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Токарчук Л. Г.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 рокуСправа № 151/537/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ольгопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Люлька В. П. на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області у складі судді Токарчук Л. Г. від 28 квітня 2021 року,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила визнати право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з жовтня 2004 року постійно проживає в АДРЕСА_1 . Станом на 15 квітня 1991 року в цьому будинку проживала і була його власником ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2004 році ОСОБА_1 переконавшись, що ніхто не претендує на цей будинок, придбала його у родички ОСОБА_2 , жительки с. Стратіївка ОСОБА_3 , яка, з її слів, діяла від імені сина покійної ОСОБА_4 , який відмовився від прийняття спадщини, що підтверджується його заявою від 25 січня 2002 року, що зареєстрована в реєстрі за № 333 та засвідчена нотаріусом м. Междуреченськ Кемеровської області Російської Федерації. Факт придбання будинку та передачі грошей за будинок ОСОБА_3 підтверджується розпискою, посвідченою секретарем Стратіївської сільської ради Чечельницького району Вінницької області. Зазначала, що в будинку проживає з 2004 року, за нею рахується земельна ділянка за місцем розташування будинку, площею 0,37 га.

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), необхідних для набуття спірного будинку у власність за набувальною давністю. В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Люлько В. П., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і в позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно з довідкою Комунального підприємства «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 08 жовтня 2019 року № 733, станом на 31 грудня 2012 року власником нерухомого майна, що розташоване в АДРЕСА_1 , була ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26 листопада 1991 року № 106. Свідоцтво зареєстроване в КП «Тульчинське МБТІ» 26 листопада 1991 року № 116.

Відповідно до виписки з погосподарської книги за 1991 1995 роки, яка видана Стратіївською сільською радою Чечельницького району Вінницької області 12 жовтня 2020 року № 375, головою будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , була ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як видно із заяви від 25 січня 2002 року, яка зареєстрована в реєстрі № 333, засвідчена нотаріусом м. Междуреченськ Кемеровської області Російської Федерації, ОСОБА_4 не виявив бажання отримати спадщину, що залишилась після смерті його матері. Оскаржувати видачу свідоцтва про право власності іншим спадкоємцям не буде.

Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 64160783 та № 64160801, які видані 31 березня 2021 року, інформація щодо заповітів, спадкових договорів, спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину за параметрами запиту « ОСОБА_2 » у Спадковому реєстрі відсутня.

У жовтні 2004 року між ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про купівлю житлового будинку, на підставі якої ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 , як довіреній особі, грошові кошти за вказаний будинок та почала ним володіти. Договір купівлі-продажу між сторонами у письмовій формі укладено не було.

Відповідно до розписки ОСОБА_6 05 жовтня 2004 року передала ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 650 доларів США за купівлю будинку.

Згідно з довідкою № 377, яка видана 12 жовтня 2020 року виконавчим комітетом Стратіївської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, ОСОБА_1 дійсно з 2004 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 та користується присадибною ділянкою площею 0.37 га.

Як видно з технічого паспорта від 26 вересня 2019 року, виготовленого за заявою ОСОБА_1 , загальна площа житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 50,2 кв. м.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21).

Окрім того, враховуючи положення частин першої статті 555 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), чинної на час відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , необхідно дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадкове майно переходить у власність держави.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 була обізнана про те, що власником будинку, який є предметом спору та на який вона просила визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_2 , погодилась сплатити кошти за нього, не переконавшись чи є інші спадкоємці на зазначене майно, або чи не перейшло воно у власність держави на підставі статті 555 ЦК УРСР, тому не можна вважати володіння будинком, який залишився після смерті ОСОБА_2 , добросовісним.

Таким чином, доводи апеляційної інстанції не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 381-383 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Люлька В. П. залишити без задоволення, а рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета