Номер провадження: 22-ц/813/382/21
Номер справи місцевого суду: 495/2829/17
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі - Чепрас А.І.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

від відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 не з`явились,

від органу опіки та піклування Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області не з`явились,

переглянувши справу №495/2829/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такої, що втратила право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про вселення, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на нерухоме майно, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 2 квітня 2019 року у складі судді Боярського О.О., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 13 квітня 2017 року до суду з вищевказаним позовом, вказав, що 18 грудня 2004 року уклав шлюб з ОСОБА_3 (у шлюбі ОСОБА_4 ), яка як дружина 4 серпня 2006 року зареєструвала своє місце проживання у належному йому на підставі договору дарування на праві власності житловому будинку АДРЕСА_1 . Рішенням суду від 7 вересня 2016 року шлюб розірвано, у липні 2016 року відповідач ОСОБА_3 перейшла проживати в інше місце, але з реєстрації по будинку не знялася. Після уточнення вимог позивач ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, а саме належним йому на праві особистої приватної власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у вказаному будинку (т.1 а.с.2-3, 148-150).

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 14 квітня 2019 року відкрито провадження у справі №495/2829/17 (т.1 а.с.15).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, зазначивши, що в будинку не проживає, так як цьому перешкоджає ОСОБА_1 , який вигнав її з будинку та змінив замки. ОСОБА_3 , звернувшись 22 травня 2017 року до суду із зустрічним позовом, просила вселити її та дочку ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с.22-24).

24 січня 2017 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом про поділ як спільного майна подружжя житлового будинку АДРЕСА_1 , земельної ділянки, на якій будинок розташований, та земельної ділянки, що знаходиться поруч, мотивуючи тим, що майно набуто у 2005 році у шлюбі (т.1 а.с.53-54).

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 26 січня 2017 року відкрито провадження в справі №495/395/17 (а.с.64).

29 березня 2017 року ОСОБА_7 уточнила вимоги та просила поділити як майно подружжя земельні ділянки кадастровий номер :01:006:1067, кадастровий номер :01:006:1069, кадастровий номер :01:006:1068, кадастровий номер :01:006:1070 визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на земельну ділянку площею 0,1181 га кадастровий номер :01:006:1069, розташовану за адресом: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0213 га кадастровий номер :01:006:1067, розташовану за адресом: АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що майно набуто у 2005 році у шлюбі (т.1 а.с.108-109).

Ухвалою Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 26 червня 2017 року об`єднані в одне провадження справи №495/2829/17 за позовом ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та справу №495/395/17 за позовом ОСОБА_5 про поділ майна, об`єднаній в одне провадження справі присвоєно №495/395/17 (т.1 а.с.49-50).

12 грудня 2018 року ОСОБА_7 подала заяву про збільшення вимог, в якій просила визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 95,6 кв.м, житловою площею 59,3 кв.м, житлової прибудови літ. «А1», сараю літ. «Г», сараю літ. «Д», наражу літ. «Б», спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частку будинку та господарських будівель (т.1 а.с.216-217).

Позивач ОСОБА_1 зустрічний позов не визнав, зазначивши, що нерухоме майно, яке є предметом спору, він набув на підставі договору дарування та у відповідності до норми статті 57 Сімейного кодексу України вказане нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельних ділянок є його особистою приватною власністю, що не підлягає поділу між сторонами (т.1 а.с.121-122).

27 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частку будинку відпочинку, розташованого на земельній ділянці № НОМЕР_1 в громадському об`єднанні громадян «Скіф» в смт. Затока м. Білгород-Дністровський (т.1 а.с.241-242).

Відповідач ОСОБА_3 вимоги зустрічного позову не визнала, зазначивши, що будинок відпочинку збудовано не у шлюбі з ОСОБА_1 (т.2 а.с.1-2).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 6 березня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_5 про вселення, позовом ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності (т.2 а.с.37-38).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 2 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволено; усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про вселення, про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності відмовлено; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено (т.2 а.с.53-65).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 7 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та в частині відмови у задоволенні вимог її ОСОБА_3 про вселення змінити, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні її ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та про задоволення її ОСОБА_3 вимог про вселення в будинок (т.2 а.с.70-73).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в тому, що ОСОБА_1 чинив їй та дочці перешкоди у користуванні жилим приміщенням, тому в силу положень статті 71 ЖК України вони не користувалися житловим приміщенням по АДРЕСА_1 більш ніж шість місяців з поважних причин, а саме через протиправні дії позивача за первісним позовом, який їх фактично виселив влітку 2016 року. ОСОБА_1 не заявляє вимог щодо дочки, в суді зазначив, що не заперечує проти проживання дочки в будинку, проте дочка там не живе, а знаходиться з нею, а задовольнивши такі вимоги, суд фактично вирішив питання проживання дитини з батьком, хоча такі вимоги не були предметом спору.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано, у письмовій заяві представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, привів практику Верховного Суду України у подібних правовідносинах, послався на те, що право власності є непорушним, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; відповідач вселилася в житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом; позивач є власником будинку, відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана, тому її право на у користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника його майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України (т.2 а.с.121-122).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, судового рішення в оскаржуваній частині без змін з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Згідно Договору дарування, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. 20 липня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1212, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) набув у приватну власність житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , що в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А» житловою площею 14,3 кв.м, загальною площею 33,7 кв.м, господарських будівель літ. «Б» літня кухня, літ. «В» вбиральня», 1-4,І, П споруди, знаходиться на земельній ділянці площею 2259 кв.м. На підставі договору дарування бюро технічної інвентаризації 5 жовтня 2005 року проведено реєстрацію права власності (приватна, частка 1/1) ОСОБА_1 на будинок (т.1 а.с.10, 11, 79,

АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 з 4 серпня 2006 року, ОСОБА_5 (у другому шлюбі ОСОБА_9 ) з 4 серпня 2006 року, та їх дочки ОСОБА_6 (а.с.4-7, 12, 13, 25, 57-60).

Згідно Договору дарування, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. 20 липня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1216, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,0787 га, кадастровий номер :01:006:1068, цільового призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташовану в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.85-86, 88).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 серпня 2018 року в справі №495/4983/17 відмовлено, зокрема, в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. 20 липня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1212 (т.1 а.с.191-194).

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року змінено мотивувальну частину рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 серпня 2018 року в справі №495/4983/17 та залишено без змін резолютивну частину рішення, яким відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ) про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (у другому шлюбі ОСОБА_9 ) є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.30).

ОСОБА_1 , 1981 року народження, та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_10 , у другому шлюбі ОСОБА_9 ), 1980 року народження, зареєстрували шлюб 18 грудня 2004 року.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 вересня 2016 року в справі №495/4707/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (т.1 а.с.8).

ОСОБА_11 , 1978 року народження, ОСОБА_5 , 1980 року народження, зареєстрували шлюб 14 лютого 2018 року (т.2 а.с.25).

Із аналізу поданих учасниками справи доказів в частині вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та в частині вимог ОСОБА_3 про вселення, встановлено, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної особистої власності ОСОБА_1 в силу нотаріально посвідченого договору дарування, що недійсним не визнаний.

ОСОБА_1 зареєстровав постійне місце проживання в житловому будинку як власник 4 серпня 2006 року, тоді ж за даними домової книги зареєстровано в будинку й місце проживання дружини ОСОБА_5 (у другому шлюбі ОСОБА_9 ) та дочки ОСОБА_12 , 2005 року народження.

Отже, ОСОБА_5 (у другому шлюбі ОСОБА_9 ) вселилася в будинок АДРЕСА_1 як член сім`ї власника будинку ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в будинку проживає, ОСОБА_3 в будинку не проживає з липня 2016 року.

ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 у липні 2016 року перейшла проживати в інше житло, ОСОБА_3 не проживання в будинку не заперечує, проте посилається на те, що ОСОБА_1 перешкоджав їй проживати в будинку.

Процес судового розірвання шлюбу між сторонами виник у 2016 році, рішення про розірвання шлюбу ухвалено судом 7 вересня 2016 року.

13 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про визнання ОСОБА_5 (у другому шлюбі ОСОБА_9 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , в ході розгляду справи, уточнивши вимоги просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_5 (у другому шлюбі ОСОБА_9 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку.

Не проживання ОСОБА_3 в будинку з липня 2016 року підтверджено актом від 12 квітня 2017 року про не проживання (т.1 а.с.9).

ОСОБА_3 , не заперечуючи факт не проживання в будинку з липня 2016 року, не надає доказів того, що ОСОБА_1 створював перешкоди для її проживання в будинку. Позовні вимоги про вселення в будинок були пред`явлені до суду лише у травні 2017 року, тобто вже після позову ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житлом. Належних та допустимих доказів поважності не проживання в будинку надано не було.

Посилання на те, що ОСОБА_1 не оспорює право користування будинком дочки, не має правового значення для вирішення вимог до ОСОБА_3 як колишнього подружжя, яка вселилася в будинок та проживала в такому як член сім`ї власника будинку (як дружина).

Наразі кожен із сторін проживає власним життям, ОСОБА_3 має іншу сім`ю, між сторонами закінчилися судові спори про поділ майна подружжя.

Право власності ОСОБА_1 захищено статтями 386, 391 ЦК України, ОСОБА_3 не надано належних, допустимих, достовірних доказів, які були б достатніми для висновку про збереження нею передбаченого статтею 405 ЦК України права користування житлом в житловому будинку, належному ОСОБА_1 , членом сім`ї якого ОСОБА_3 не являється з вересня 2016 року.

Правові підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині відсутні.

Інтереси сторін в суді апеляційної інстанції представляли адвокати, особисто сторони в судові засідання не з`являлись, в судове засідання на 17 червня 2021 року ОСОБА_3 повідомлена в особі представника адвоката Шаркевича В.Т. (судову повістку отримав 28 квітня 2021 року), клопотань про відкладення розгляду справи подано не було (т.2 а.с.148, 150, 153, 154, 165).

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 2 квітня 2019 року в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна не оскаржено, отже в силу положень статті 367 ЦПК України при даному апеляційному перегляді справи законність рішення в частині, що не оскаржена, не перевіряється.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 2 квітня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такої, що втратила право користування жилим приміщенням, зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про вселення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Є.С.Сєвєрова