Справа № 353/565/20
Провадження № 22-ц/4808/779/21
Головуючий у 1 інстанції Мотрук Л. І.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

за участі представника

апелянта адвоката Чаплінського І.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Лесюка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Тлумацька центральна міська лікарня» на рішення Тлумацького районного суду від 23 березня 2021 року у складі судді Мотрук Л.І., ухвалене в м.Тлумач, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тлумацька центральна міська лікарня» про поновлення на роботі, про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 17.09.1986 вона працювала в Комунальному некомерційному підприємстві «Тлумацька центральна районна лікарня» (далі - КНП «Тлумацька центральна районна лікарня») на посаді медичної сестри (остання посада - палатна медична сестра терапевтичного відділення КНП «Тлумацька центральна районна лікарня»).

Під час перебування у відпустці 16.01.2020 вона поїхала в гості до своєї дочки, яка проживає в Італії. Мала намір повернутися в Україну і приступити до роботи в КНП «Тлумацька центральна районна лікарня» з 16.03.2020 по завершенню відпустки. Для цього заздалегідь придбала авіаквиток на літак авіакомпанії Міжнародні Авіалінії України (МАУ) рейсом Мілан - Бориспіль - Івано-Франківськ на 14.03.2020.

Однак, під час перебування в Італії, 12.03.2020 отримала повідомлення на електронну пошту, що авіакомпанія МАУ скасовує рейс PS 081 KBP-IFO 14.03.2020 року у зв`язку з рекомендаціями урядів багатьох країн щодо обмеження інтенсивності пересування між країнами через пандемію коронавірусу. 13.03.2020 в телефонному режимі вона повідомила інспектора відділу кадрів КНП «Тлумацька центральна районна лікарня» Подоляк М.М. на її номер телефону НОМЕР_1 про причину неможливості вчасно повернутися до місця праці.

Вказує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» на всій території України був запроваджений карантин. Такі ж заходи були запроваджені іншими країнами, в тому числі, Італією.

Лише в червні 2020 року змогла повернутися до України. Прибула до місця праці з виправдувальними її відсутність на роботі документами. На її письмове звернення про поновлення на роботі отримала лист від адміністрації КНП «Тлумацька центральна районна лікарня» про звільнення з роботи по п. 4 ст. 40 КЗпП України з 16.03.2020 року, яким повідомлено про надіслання їй трудової книжки рекомендованим листом з повідомленням про отримання.

20.06.2020 поштовим зв`язком вона отримала свою трудову книжку з записом про звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 16.03.2020 згідно наказу від 25.03.2020 № 31-к (прогул без поважної причини).

Позивачка вважає, що її звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, тому просила суд:

- поновити її на посаді медичної сестри КНП «Тлумацька центральна районна лікарня»;

- стягнути з КНП «Тлумацька центральна районна лікарня» в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.03.2020 до дня поновлення на роботі, а також 3000,00 грн моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Тлумацького районного суду від 23 березня 2021 року позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді медичної сестри терапевтичного відділення КНП «Тлумацька центральна міська лікарня» Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

Стягнуто з КНП «Тлумацька центральна міська лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 березня 2020 року до 05 березня 2021 року в сумі 91 774 гривень 60 копійок та 1500 гривень 00 копійок спричиненої їй моральної шкоди, а всього 93 274 гривні 60 копійок.

Стягнуто з КНП «Тлумацька центральна міська лікарня» на користь Державної судової адміністрації України 2 599 гривень 34 копійки судового збору.

Рішення суду в частині стягнення виплат за один місяць, в розмірі середньомісячної заробітної плати, а саме 7 884 (сім тисяч вісімсот вісімдесят чотири) гривні 99 копійок, з відрахуванням встановлених законом податків і платежів, звернуто до негайного виконання.

КНП «Тлумацька центральна міська лікарня»подано апеляційну скаргу на рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що сам факт скасування авіарейсу не є підставою вважати поважною причиною неявки на роботі, оскільки позивач міг обрати інший спосіб повернення на Україну і приступити до роботи.

Подана позивачем копія повідомлення від авіаоператора є незрозумілою, зокрема не вказано кому і коли адресовано повідомлення, який рейс скасовано. Окрім того, позивачем подано квиток на авіарейс іноземною мовою, що є недопустимим доказом.

Апелянт зазначає, що на засіданні РНБО України прийнято рішення щодо боротьби з коронавірусом, де зазначено, що 17 березня 2020 року з 00 год 00 хв протягом наступних двох тижнів будуть закриті пункти пропуску через державний кордон України для авіа, залізничного та автобусного сполучення. Для громадян України, які подорожують власним транспортом, пункти пропуску відкриті. РНБО звернулося до всіх громадян України з проханням повернутися до 17 березня 2020 року. У разі виникнення обставин надзвичайного характеру буде організовано доправлення громадян України спецрейсами. Також рекомендовано громадянам України невідкладно звертатися до найближчої дипломатичної установи України або на цілодобову гарячу лінію МЗС України. У спільній взаємодії вони будуть повернуті окремими нерегулярними рейсами.

Однак, позивачем не надано доказів про звернення в українське консульство Італії або в МЗС України з проханням про допомогу вчасно повернутися до України.

Непідтвердженими залишились і посилання позивачки про те, що вона телефонувала у відділ кадрів КНП «Тлумацька центральна міська лікарня» з повідомленням про неможливість повернутися до закінчення відпустки та приступити до роботи.

Апелянт також посилається на те, що судом допущено процесуальні порушення.

Так, ухвалою Тлумацького районного суду від 05.03.2021 залучено відповідачем у справі Комунальне некомерційне підприємство «Тлумацька центральна міська лікарня» Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, місцезнаходження: вул. Винниченка, 84, м. Тлумач, Івано-Франківського району Івано-Франківської області, , в той же час згідно рішення суду від 23.03.2021 зазначено відповідача як Комунальне некомерційне підприємство «Тлумацька центральна міська лікарня» Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, , тобто з різними кодами.

З наведених підстав апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість апеляційної скарги. Зазначає, що доводи відповідача про те, що копія авіаквитка на авіарейс за маршрутом Мілан-Київ-Івано-Франківськ на іноземній мові є неприпустимим доказом, не узгоджуються із вимогами цивільного процесуального законодавства, яке не містить заборони щодо подання учасником процесу документів, складених іноземною мовою. Під час розгляду справи, представник відповідача жодного разу не зауважував, що йому незрозумілий зміст вказаного доказу та не вимагав перекладу такого на українську мову.

Крім того, звертає увагу на те, що допитана у судовому засіданні як свідок завідуюча відділом кадрів ОСОБА_2 не підтвердила факт розмови із нею, але і не спростувала цього, оскільки вказала на те, що не пам`ятає чи така розмова відбувалася, що може розцінюватися як тиск адміністрації лікарні на свідка. При цьому, факт розмови із вказаним свідком підтверджується скріншотом екрана її телефона, що свідчить про те, що вона повідомила представника роботодавця про неможливість виходу на роботу з поважних причин.

Вказує, що окрім встановлення судом першої інстанції поважності причин невиходу її на роботу, таким також було встановлено низку порушень процедури її звільнення із роботи, з чим вона цілком погоджується. Відтак вважає, що має право на поновлення на роботі.

Враховуючи викладене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Стягнути з відповідача в її користь витрати на професійну правничу допомогу.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.

ОСОБА_1 та її представник скаргу не визнали, просили її відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку про наявність підстав для задоволення скарги з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що згідно із актом № 1 від 16.03.2020 року, складеним завідувачем терапевтичним відділенням О.Я. Гураль та в.о. старшої медсестри терапевтичного відділення Л.М. Гаріджук, 16.03.2020 року палатна медсестра терапевтичного відділення ОСОБА_1 була відсутня на чергуванні без попередження відсутності і без поважних причин (а.с. 42).

Відповідно до виписки з протоколу засідання профкому профспілкової організації комунального некомерційного підприємства «Тлумацька центральна районна лікарня» від 24 березня 2020 року № 6, постановлено дати згоду на звільнення із роботи палатної медичної сестри терапевтичного відділення ОСОБА_1 за невихід на роботу (чергування) 16.03.2020 по п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Рекомендовано адміністрації КНП «Тлумацька центральна районна лікарня» поновити на роботі палатну медичну сестру ОСОБА_1 при поданні підтверджуючих документів (а.с. 41).

Наказом в.о. директора КНП «Тлумацька центральна районна лікарня» Тлумацької районної ради Івано-Франківської області від 25.03.2020 № 31-к палатну м/с терапевтичного відділення ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 16.03.2020 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин без виплати компенсації. Підстава: протокол засідання профкому профспілкової організації КНП «Тлумацька ЦРЛ» від 24.03.2020 за № 6 (а.с. 40).

Зазначене також підтверджується відомостями із трудової книжки ОСОБА_1 . Так, відповідно до запису під № 20, остання 16.03.2020 звільнена із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - прогул без поважних причин (а.с. 7).

17.06.2020 року ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою до в.о. директора КНП «Тлумацька центральна районна лікарня», в якій просила поновити її на посаді палатної медичної сестри терапевтичного відділення, у зв`язку з тим, що у неї була поважна причина, з якої вона не змогла вчасно виїхати з Італії, яка була оголошена червоною зоною і не було зв`язку із Україною (а.с. 9).

У паспорті громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проставлено прикордонний контрольний штамп від 16.01.2020 (виїзд) та від 07.06.2020 (повернення) (а.с. 9, зворот).

У відповідь на вказану вище заяву, в.о. директора КНП «Тлумацька центральна районна лікарня» Тлумацької районної ради Івано-Франківської області Бойчук І., повідомив ОСОБА_1 про те, що вона звільнена з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України 16.03.2020 року, до цього часу перебувала у відпустках: з 17.01.2020 по 12.02.2020 без збереження заробітної плати; з 13.02.2020 по 15.03.2020 у профвідпустці. Місцезнаходження та причина відсутності на роботі не були письмово повідомлені ОСОБА_1 адміністрації КНП «Тлумацька центральна районна лікарня». Станом на 17.06.2020 прийом на роботу після проведеної оптимізації не проводиться. Передбачаються зміни в штатному розписі та прийняття фахівців на роботу після завершення об`єднання поліклініки селища Обертин та м. Тлумач у відповідності до наявних посад (після 01.09.2020) (а.с. 10).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка була відсутня на роботі з поважних причин, а тому не могла бути звільнена з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Крім того, суд першої інстанції встановив, що позивачка була відсутня та не надавала пояснення при розгляді профспілкою подання про її звільнення з посади, а також не була ознайомлена із наказом про її звільнення, що у сукупності свідчить про порушення відповідачем порядку та підстави розірвання трудового договору із позивачкою і є підставою для визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та поновлення її на посаді.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Отже, за змістом пункту 4 статті 40 КЗпП України обов`язковою умовою звільнення працівника за прогул є його відсутність на роботі без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень наданих у судовому засіданні ОСОБА_1 , позивач не оспорює факт відсутності на роботі 16.03.2020 року. Однак вказує на те, що була відсутня з поважних причин, через неможливість вчасно виїхати з Італії, яка була оголошена червоною зоною, про що за допомогою засобів телефонного зв`язку повідомила адміністрацію лікарні в особі завідуючої відділом кадрів ОСОБА_2 .

Крім того, вказувала на те, що 12.03.2020 року вона отримала від авіаоператора повідомлення про скасування авіарейсу, на який вона придбала квиток на 14.03.2020, у зв`язку з рекомендаціями урядів багатьох країн щодо обмеження інтенсивності пересування між країнами через пандемію коронавірусної інфекції COVID-19, викликаної корона вірусом SARS-CoV-2 (а.с. 13).

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати належні та допустимі докази передбачені статтею 57 ЦПК України.

Згідно із позицією ВС, викладеною у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17, причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Отже, суд звертає увагу на те, що про поважність причин неявки працівника на роботу можуть свідчити лише ті обставини, які не могли бути усунуті самим працівником, тобто не залежали від його волі.

В спірному випадку, неспростовним є той факт, що 16.03.2020 року позивач не вийшла на роботу. На час фіксації роботодавцем прогулу, будь-які дані щодо причин неявки ОСОБА_1 на роботі, а також докази щодо поважності такої, були відсутні.

Тобто висновок роботодавця щодо встановлення прогулу є обґрунтованим.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачка була відсутня на роботі 16.03.2020 з поважної причини, а тому не могла бути звільнена з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження поважності причин не виходу на роботу позивачки.

Судом встановлено, що 12.03.2020 ОСОБА_1 отримала від авіаоператора повідомлення про скасування авіарейсу, на який вона придбала квиток на 14.03.2020 року. Однак, доказів того, що нею вживалися будь-які подальші заходи щодо повернення в Україну, не надано. Як і докази того, що єдина можливість повернутися на Україну виникла 07.06.2020 року.

У той же час, колегія суддів враховує доводи апелянта про те, що Рада національної безпеки і оборони України звернулася до всіх громадян України з проханням повернутися в Україну до 17 березня 2020 року. У разі виникнення обставин надзвичайного характеру вказала, що буде організовано доправлення українських громадян спецрейсами. У випадку потрапляння в надзвичайну ситуацію, виникнення загрози життю та здоров`ю рекомендувала громадянам України невідкладно звертатися до найближчої дипломатичної установи України (довідкова інформація - на сайті МЗС України https://mfa.gov.ua/diplomatichni-ustanovi/inozemni-diplomatichni-ustanovi-v-ukrayini) або на цілодобову гарячу лінію МЗС України: +38 , адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відомостями із офіційного веб-сайту Ради національної безпеки і оборони України, розміщеними за посиланням: https://www.rnbo.gov.ua/ua/Diialnist/4580.html?fbclid=IwAR2F9konGGTkMNeDwDeOFpuJIhzLBgVXle9h7DOt8RHgZr7Orbh3dEHekoM.

На підтвердження поважності невиходу на роботу позивачка посилалася також на те, що вона попередила представника відділу кадрів про неможливість з`явитися на роботу.

Проте належним доказом повідомлення про поважність причин неявки ця обставина бути не може, оскільки по-перше, допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_2 (завідуюча відділом кадрів), не підтвердила цих обставин, а по-друге, ОСОБА_1 повернулася в Україну лише 07 червня 2020 року, і не представила жодних доказів неможливості повідомлення роботодавця про такі обставини.

Відтак висновки суду першої інстанції про те, що пандемія гострої коронавірусної інфекції COVID-19 та скасування авіакомпанією МАУ авіарейсу за маршрутом Мілан (Мальпенса)-Київ (Бориспіль)-Івано-Франківськ, запланованого на 14.03.2020, є поважними причинами невиходу позивачки на роботу, колегія суддів відхиляє, оскільки сама по собі ця обставина не може вважатися поважною причиною. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення ОСОБА_1 , у тому числі, до дипломатичних установ України чи на цілодобову гарячу лінію МЗС України з метою сприяння їй у вирішенні питання щодо повернення в Україну, а також будь-які інші докази, які би свідчили про намагання позивачки уникнути прогулу та якнайшвидше приступити до роботи.

Як пояснила апеляційному суду ОСОБА_1 , по приїзду в Україну вона прийшла із заявою до установи та просила прийняти її на роботу, однак, головний лікар у грубій формі відмовив їй в цьому, відповідно, сам факт відсутності увесь цей час на роботі та відсутність доказів поважності такої відсутності позивач не спростувала.

Таким чином, за встановлення відсутності на роботі без поважних причин, у роботодавця були всі підстави для звільнення ОСОБА_1 з роботи. Остання не змогла пояснити суду чи існували перешкоди щодо повідомлення установи в будь-який спосіб про обставини, що унеможивлюють повернення у встановлений термін та не представила доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість приступити до роботи у встановлений день.

Як на підставу задоволення позову, суд в тому числі, вказує на порушення установою процедури звільнення. Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що роботодавцем причини невиходу не встановлено, пояснення не відібрано, участі у засіданні профкому позивачу не забезпечено.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У відповідності з положеннями частин 1 і 2 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та частин 2 і 3 ст. 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Аналізуючи вказані норми, суд звертає увагу на те, що згідно із такими, наказ про звільнення з роботи повинен бути виданий роботодавцем не пізніше дня звільнення працівника, а подання про звільнення працівника розглядається профспілкою у присутності працівника, або за його відсутності за його письмовою заявою про це.

Разом з тим, з огляду на те, що факт прогулу, як дисциплінарного проступку підтверджений представленими суду доказами, зазначені обставини не можуть бути підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі. Крім того, позивач не прибула на роботу і в подальшому, тому можливість роботодавця забезпечити право останньої дати пояснення та взяти участь у засіданні профкому була обмежена.

Суд також враховує, що позивач не була належним чином ознайомлена з наказом про звільнення, а сам наказ видано 25.03.2020 року зі звільненням позивача з 16.03.2020 року. Однак, зважаючи на наведене вище, самі по собі ці обставини не можуть слугувати підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

При цьому, колегія суддів враховує висновки ВС, викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 341/1751/17, постанові від 27 травня 2020 року у справі № 750/5598/17 та постанові від 06 листопада 2020 року у справі № 367/682/18-ц, згідно із якими невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами». Тобто, відсутність письмових пояснень працівника сама по собі не є підставою для його поновлення.

У статті 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст. 140 КЗпП т рудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Згідно ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

З огляду на зазначені обставини у даній справі, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є законним, оскільки позивачка вчинила прогул, який роботодавцем належним чином зафіксовано та документально підтверджено, а також отримано згоду від виборного органу первинної профспілкової організації на таке звільнення, що свідчить про відсутність підстав для поновлення позивачки на роботі.

Отже, враховуючи те, що судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Тлумацька центральна міська лікарня" задоволити.

Рішення Тлумацького районного суду від 23 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Тлумацька центральна міська лікарня" Тлумацької міської ради Івано-Франківського району про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08.07.2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Максюта І.О.