Дата документу 21.07.2021
Справа № 501/1818/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за

позовом ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

до

відповідача ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

третя особа: відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, місце знаходження: м. Чорноморськ Одеської області, проспект Миру, буд. 33

предмет та підстави позову: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача.

14 червня 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) (третя особа: відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області) з вимогою про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позов обґрунтував тим, що з 21 грудня 1979 року позивач став відповідальним наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Ордер на вселення у вищевказану квартиру позивач отримав разом з родиною у встановленому на той час законодавством порядку та протягом 30 днів вселився у квартиру, зареєструвався в ній сам та зареєстрував членів своєї родини. Усі договори про надання комунальних послуг оформлені на позивача, як на наймача квартири.

Відповідно до довідки № 15-1909 від 01.04.2021 року про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (форма 1) в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: позивач, ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , донька позивача ОСОБА_3 , онук позивача ОСОБА_4 та онука позивача ОСОБА_5 .

Відповідач в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає з 10.06.1998 року, що підтверджується актом про не проживання та відсутності особистих речей складеного та посвідченого їх сусідами та представником житлово-експлуатаційної організації 29.04.2021 року. З червня 1998 року відповідач почав проживати та працювати у м.Одесі і більше до спірної квартири не повертався.

Оскільки відповідач в спірній квартирі, яка не приватизована та перебуває в комунальній власності, не проживає тривалий час, не несе жодних витрат по її утриманню, майже не спілкується з позивачем та відмовляється у добровільному порядку знятися із реєстрації, то я змушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Позивач бажає зібрати необхідні документи для приватизації квартири, а реєстрація відповідача у вказаній квартирі і небажання його участі у будь-яких питаннях відносно збору необхідних документів, подальшої участі у приватизації, утриманні квартири та сплати боргів за надані комунальні послуги, усуває можливість приватизації квартири як для позивача так і для інших зареєстрованих в квартирі осіб, що порушує їх права, зокрема право на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі і збереженні існуючого житла. Позивач є людиною похилого віку, 1949 року народження, та прагне належним чином, за життя, оформити документи про право власності на квартиру.

Одночасно позивач повідомляє суд, що відповідач повністю забезпечений житлом, оскільки отримав у спадок житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, позивачу відомо, що відповідач фактично проживає у м.Одеса, за адресою: АДРЕСА_4 , працює за кордоном в UAB «BERTENA» та нещодавно повернувся із відрядження до України.

Окрім цього, позивачу відомо, що відповідач має вид на проживання у Литовській республіці, в зв`язку із чим вважає, що задоволення даного позову судом, жодним чином не порушить права відповідача, зокрема право на житло передбачене ст.47 Конституції України, оскільки очевидно, що відповідач не має та не буде мати наміру проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищевикладене змусило позивача звернутись до суду з зазначеною позовною заявою.

Представник відповідача надав відзив на позов (а.с.37-38), в якому визнав позовні вимоги, не заперечував проти визнання втратившим права користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та не заперечує проти зняття його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, т.я. тривалий час проживає окремо від позивача, і в подальшому наміру проживати в його квартирі не має.

ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи.

Представник позивача надав до суду заяву (а.с.42), в якій підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу у їх з позивачем відсутності.

Представник третьої особи до суду не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином (а.с.36), про причини неявки не повідомив.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.

Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 , в зазначеній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , донька позивача ОСОБА_3 , онук позивача ОСОБА_4 та онука позивача ОСОБА_5 ,що підтверджується довідкою № 15-1909 від 01.04.2021 року про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с.15).

Відповідач в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, що підтверджується актом про не проживання та відсутності особистих речей (а.с.13).

Крім того, у власності відповідача є житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копієювитягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.16-17).

Позивач несе витрати по утриманню квартири.

V. Оцінка Суду.

А. Загальні принципи.

В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності.

Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.

Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.

1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».

Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» Суд враховує, що положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї.

Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).

Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК.

Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.

Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі.

Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі.

При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що він не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача, втратившим право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників, користувачів такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, суд бере до уваги визнання позову відповідачем.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 206, 258-259, 263-265, 280-283 Цивільно-процесуального кодексу України, Суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області) про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку- задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Іллічівський міський суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 21 липня 2021 року.

Суддя Іллічівського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко