Справа № 128/1636/20

РІШЕННЯ
Іменем України

12 липня 2021 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Карпінської Ю.Ф.,

за участю секретаря Вергеліса Я.І.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2014 за № 65 він був прийнятий на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів техніко-експлуатаційної частини авіаційної техніки. Наказом від 05.02.2018 він був звільнений з роботи з 05.02.2018 за згодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідачем в повному обсязі належні до виплати суми йому виплачені не були, а саме: кошти при тимчасовій втраті непрацездатності в сумі 470,46 грн. З позовом про стягнення заробітної плати (коштів при тимчасовій втраті працездатності), середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за період від звільнення до 26 березня 2019 року) та відшкодування моральної шкоди він звернувся до суду. Рішенням Вінницького міського суду від 10.10.2019 позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача невиплачену допомогу по тимчасовій втраті непрацездатності в розмірі 470,46 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн, 500 грн моральної шкоди. Також судом було покладено на відповідача судові витрати, а саме: 105,04 грн судового збору та 2860 грн витрат на проведення експертизи. У решті вимог було відмовлено. Рішення набрало законної сили згідно з постановою Вінницького апеляційного суду 19.12.2019, якою дане рішення було залишено без змін. Також позивач в позові зазначає, що наявність невиплаченої заборгованості з боку відповідача по тимчасовій втраті непрацездатності в розмірі 470,46 грн в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду. Також обставиною, що не підлягає доказуванню, є розрахунок його середньоденної заробітної плати (в розмірі 265,65 грн), здійснений ним відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 шляхом обчислення виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, оскільки це також встановлено вищевказаним рішенням суду. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04.05.2020 з Військової частини НОМЕР_1 на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року в сумі 53 661 грн 30 коп. Також даним рішенням було вирішено питання по судових витратах. З врахуванням викладеного та, беручи до уваги ті обставини, що як Вінницьким міським судом Вінницької області, так і Вінницьким районним судом Вінницької області було встановлено наявність заборгованість за відповідачем перед позивачем в розмірі 470,46 грн (при звільненні), і його середній заробіток в розмірі 265,65 грн, позивач ОСОБА_1 вважає, що має право на середній заробіток в розмірі 26 565,30 грн за період з 22 січня 2020 року і по 15 червня 2020 року включно, згідно з таким розрахунком: січень 2020 року з 22 по 31 число включно (8 робочих днів * 265,65 грн) 2 125,20 грн; лютий 2020 року (20 робочих днів * 265,65 грн) 5 313 грн; березень 2020 року (21 робочий день * 265,65 грн) 5 578,65 грн; квітень 2020 року (21 робочий день * 265,65 грн) 5 578,65 грн; травень 2020 року (19 робочих днів * 265,65 грн) 5 047,65 грн; червень 2020 року з 01 по 15 число включно (11 робочих днів * 265,65) 2 922,15 грн.

За вищевказаних обставин позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача середній заробіток в розмірі 26 565,30 грн за період з 22 січня 2020 року і по 15 червня 2020 року включно.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 07.07.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 23.07.2020 після усунення позивачем недоліків відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання 07.07.2021 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку.

Попередньо через канцелярію суду надійшла письмова заява представника позивача ОСОБА_1 адвоката Власюка І.Т. про розгляд справи за його відсутності, в заяві також зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Військової частини НОМЕР_1 в судове засідання 07.07.2021 не з`явилась, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. Заяв про розгляд справи без її участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк не подано.

В судовому засіданні 24.06.2021 представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 07.07.2021 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Врахувавши думки учасників справи, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2014 № 65 ОСОБА_1 було прийнято на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2018 № 25 ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 05.02.2018 за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що не оспорюється сторонами.

При звільненні відповідачем в повному обсязі не було виплачено позивачу всі належні до виплати суми, в тому числі, кошти при тимчасовій втраті працездатності в сумі 470,46 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року по справі № 127/12891/18 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_3 , про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні задоволено частково; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000,00 грн (без визначення податків та інших обов`язкових платежів), а також 500,00 грн у відшкодування моральної шкоди; у решті вимог відмовлено. Також стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 105,04 грн судового збору та 2860,00 грн витрат на проведення експертизи. Рішення набрало законної сили 19 грудня 2019 року відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду, що підтверджується копією даного рішення.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року по справі № 128/164/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні було задоволено; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року в сумі 53 661 (п`ятдесят три тисячі шістсот шістдесят одну) грн 30 коп. (без визначення податків та інших обов`язкових платежів), що підтверджується копією даного рішення.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2020 року по справі № 128/164/20 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково та змінено рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року в частині стягнутої судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині стягнення судових витрат; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року до 21 січня 2020 року в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн (без визначення податків та інших обов`язкових платежів); стягнуто з Військової частини на користь держави судовий збір в розмірі 79 (сімдесят дев`ять) грн 46 коп.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судові витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 1142 (одна тисяча сто сорок дві) грн 02 коп.; у стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовлено; в решті рішення Вінницького районного суду Вінницької області залишено без змін.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку.

Таким чином, нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - по день фактичного розрахунку.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

До такого висновку суд дійшов також з урахуванням правових висновків, висловлених Верховним Судом в постанові від 30.01.2018 в справі №760/18557/15-ц.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року по справі № 128/164/20 було встановлено, що згідно з роздавальною відомістю № 427, копія якої міститься в матеріалах даної справи (а.с. 45), ОСОБА_1 нараховано 470,46 грн допомоги по тимчасовій непрацездатності, про отримання яких у відомості міститься підпис. Однак рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року по справі № 127/12891/18 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у роздавальній відомості за грудень 2017 року № 427 в пункті п`ятому в графі «підпис про отримання» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів пастою кулькової ручки не самим ОСОБА_1 , а іншою особою із наслідуванням якогось підпису ОСОБА_1 . В зв`язку з встановленими обставинами даним рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , в тому числі, невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вищезазначені обставини не потребують доказування під час розгляду даної справи.

Станом на дату звернення до суду 02 липня 2020 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року, та рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року, яке набрало законної сили 23 липня 2020 року, відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 не виконано.

Визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. У відповідності до абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - п. 5 Порядку. У відповідності до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 відповідно до розрахунку, визначеного за «Порядком обчислення середньої заробітної плати», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, становить 265,65 грн, і за цим рішенням суду з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто, в тому числі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000,00 грн за період з 06 лютого 2018 року до березня 2019 року.

На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року в сумі 53 661 (п`ятдесят три тисячі шістсот шістдесят одну) грн 30 коп. (без визначення податків та інших обов`язкових платежів), що підтверджується копією даного рішення.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України).

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, суд дійшов висновку, що права позивача затримкою розрахунку при звільненні належних йому сум 470,46 грн було порушено.

Згідно з розрахунком позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22 січня 2020 року до 15 червня 2020 року складає 26 565,30 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Враховуючи розмір невиплаченої позивачеві допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 470,46 грн, істотності цієї частки, враховуючи завдання цивільного судочинства, виходячи із засад розумності і справедливості, суд вважає за можливе застосувати принцип співмірності у визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити розмір такого середнього заробітку до 3000 грн.

Крім того, слід зазначити, що суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.

Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача в рахунок відшкодування частини сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають до стягнення кошти в сумі 94 (дев`яносто чотири) грн 95 коп. (3000 х 840,40 / 26565,30 = 94,95 грн).

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу суд виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою статті 138 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу позивач долучив копію витягу з угоди про надання правової допомоги № 175/20 від 26 червня 2020 року, ордер адвоката Власюка І.Т. серії ВН № 126641 від 26 червня 2020 року та копію квитанції від 26 червня 2020 року про сплату ОСОБА_1 згідно з договором від 26 червня 2020 року коштів в сумі 2000 грн.

Проте матеріали справи не містять доказів детального опису виконаної адвокатом Власюком І. Т. роботи та її вартості.

Враховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, підстави для стягнення таких витрат із відповідача відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 137, 138, 141 211, 245, 247, 259, 263-265, 267, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2020 року і до 15 червня 2020 року включно в розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп. (без визначення податків та інших обов`язкових платежів).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , судовий збір в розмірі 94 (дев`яносто чотири) грн 95 коп.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місця знаходження: 23202, с. Гавришівка, Вінницького району Вінницької області.

Дата складення повного судового рішення 12.07.2021.

СУДДЯ Ю.Ф. Карпінська