ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

14 липня 2021 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 663/3016/19

Номер провадження: 22-ц/819/1306/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Семиженка Г.В.

секретар: Плохотніченко А.В.

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені яких діє адвокат Литвиненко Євген Олександрович, та ОСОБА_2 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 07 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Пухальського С.В., у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Литвиненко Євген Олександрович до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У вересні 2019 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 27.12.1994 року сторони є власниками квартири АДРЕСА_1 . 05 червня 1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб. 29 вересня 2017 року вони придбали автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель VITO 110 CDI, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ОСОБА_2 . З серпня 2019 року шлюбні відносини між ними припинились, ОСОБА_2 змусив дружину залишити її житло разом з сином, та в подальшому шлюб було розірвано на підставі судового рішення. Зазначала, що відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а тому квартира АДРЕСА_1 не підлягає поділу між ними як подружжям, тоді як автомобіль був придбаний під час шлюбу і підлягає поділу між ними в рівних частинах. Посилаючись на вказані обставини, з уточненнями, остаточно просила виділити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в натурі у власність 2/3 частини житлової квартири АДРЕСА_1 , яка складається з літ. «А» житловий будинок вартістю 55045,00 грн, у тому числі: «1-2» вітальня площею 4,4 кв.м., вартістю 9216,00 грн., «1-3» житлова кімната площею 9,5 кв.м., вартістю 19265,00 грн., «1-4» житлова кімната площею 13,1 кв.м., вартістю 26564,00 грн., літ. «а» прибудова вартістю 14718,00 грн, у тому числі: «1-1» веранда площею 16,6 кв.м. вартістю 14718,00 грн, літ. «Б» сарай (4,0 х 3,05) вартістю 6471,00 грн, літ. «Г» сарай вартістю 3962,00 грн, літ. «Д» гараж вартістю 9388,00 грн, №1 2/3 частина водопроводу вартістю 1971,00 грн., туалет №2, 2/3 частини огорожі №6, 2/3 частини хвіртки №7, 2/3 частини воріт №8 всього площею 43,6 кв.м., вартістю 96 469,00 грн. Тим самим припинити право спільної часткової власності на дану квартиру і визнати за ними право власності як на окремий об`єкт нерухомого майна; встановити сторонам наступний порядок користування земельної ділянкою, на якій розташована житлова квартира АДРЕСА_1 : залишити у спільному користуванні земельну ділянку, загальною площею 286,0 кв.м. (згідно Додатку № 4 висновку експерта), співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділити у користування земельну ділянку площею 1476,0 кв.м., вхід на ділянку організувати з АДРЕСА_2 по фасаду та ділянку спільного користування (на схемі Додаток № 4 до висновку експерта позначена червоним кольором), співвласнику ОСОБА_2 виділити у користування земельну ділянку площею 738,00 кв.м., вхід на ділянку організувати з АДРЕСА_2 по фасаду та ділянку спільного користування (на схемі Додаток № 4 до висновку експерта позначена зеленим кольором); визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину спірного автомобіля.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 07 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , право власності по Ѕ частині за кожним на автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 110СDІ», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що за час шлюбу сторони придбали спірне майно - автомобіль, яке є їх спільною сумісною власністю і частки кожного з них є рівними.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині виділення в натурі часток із спірної квартири, суд дійшов висновку про неможливість поділу спірної квартири в натурі на дві ізольовані жилі квартири без порушення чинних будівельних норм щодо можливої площі однокімнатної квартири, а запропоновані експертом варіанти її поділу, виходячи з конструктивних особливостей та планування, визначені з відхиленням від вимог ДБН.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання спірного автомобілю спільним майном подружжя, оскільки автомобіль він придбав за власні кошти в той період, коли вже фактично припинив подружнє життя з позивачкою, що було підтверджено показаннями свідків в судовому засіданні.

Також не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє адвокат Литвиненко Є.О., подали апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в зазначеній частині скасувати і ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема посилаються на те, що спірна квартира фактично є житловим будинком і якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, виділ може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації. Так, у висновку експерта зазначено про технічну можливість виділу часток власникам, а тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку про неможливість поділу квартири.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Заперечень на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

У відповідності зі свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 27 грудня 1994 року ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.44).

З 05 червня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 ) перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 02 жовтня 2019 року (т.1 а.с.14, т. 2 а.с. 50).

Як вбачається з умов кредитного договору від 01 вересня 2017 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 , Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти ) на поточні потреби в сумі 46 921,00 грн., а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами згідно умов договору, строком на 48 місяців (т.1 а.с.47-49).

29 вересня 2017 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель VITO 110 CDI, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 (т.1 а.с.18).

За змістом довідки Улянівської сільської ради Скадовського району Херсонської області від 22 жовтня 2019 року № 02-49/424, ОСОБА_3 дійсно проживає по теперішній час без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , більше двох років (зі слів сусідів) (т.1 а.с.51).

Згідно даних погосподарської книги Улянівської сільської ради Скадовського району Херсонської області станом на 21 жовтня 2019 року власником житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_8 (т.1 а.с.51).

За вихідним №02-23/15 від 24 жовтня 2019 року Таврійською сільською радою Скадовського району Херсонської області повідомлено, що станом на 24 жовтня 2019 в житловому будинку по АДРЕСА_4 , зареєстровані ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 , але на даний час фактично проживає ОСОБА_2 та його співмешканка ОСОБА_9 , яка на території ради не зареєстрована та раніше не зверталась до сільської ради (т.1 а.с.53).

ОСОБА_3 мала кредитні зобов`язання перед ПАТ «Ідея Банк» у зв`язку із чим нею 17 травня 2017 року, 01 вересня 2017 року, 13 листопада 2017 року, 06 грудня 2017 року здійснювалися платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №Р 23.194.72399 (т.1 а.с.58-60).

За вихідним №02-14/490 від 28 вересня 2020 року Управлінням праці та соціального захисту населення Скадовської РДА Херсонської області повідомлено, що заяви про призначення субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива в 2017, 2018 та 2019 роках ОСОБА_2 подавав соціальному працівнику при Таврійській сільраді, яка, в свою чергу, передавала їх до Управління для здійснення нарахувань. Тому зазначити, хто саме заповнював декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії Управління не може.

Субсидія за заявами від 03 березня 2017 року, 19 квітня 2018 року та 14 березня 2019 року ОСОБА_2 призначена на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 . За даною адресою зареєстровані дві особи ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 .

При зверненні за нарахуванням субсидії в 2017 році в декларацію ОСОБА_2 внесені відомості про дружину як проживаючу за місцем реєстрації особу. При зверненні у 2018 році заявник надав відомості про проживання дружини за іншою адресою. Згідно акту обстеження Улянівської сільради №24 від 18 квітня 2018 року ОСОБА_3 фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_3 . В 2019 році при зверненні за призначенням субсидії ОСОБА_2 надав відомості про проживання дружини за місцем реєстрації (т. 2 а.с.12).

В декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначення житлової субсидії поданої ОСОБА_2 03.03.2017, останній в розділі ІІ (всі види доходів осіб, які фактично проживають у житловому приміщенні/будинку, та зареєстровані (не зареєстровані для орендарів), за період 01.01.2016 по 01.01.2017 вказував дружину ОСОБА_3 (т. 1 а.с.21).

В декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначення житлової субсидії поданої ОСОБА_2 19.04.2018, останній в розділі І пункт 3 (особи, які зареєстровані (для орендарів особи, які фактично проживають) у житловому приміщенні/будинку, за період 01.01.2017 по 01.01.2018 вказував дружину ОСОБА_3 із застереженням, що вона не проживає за місцем його проживання (т. 1 а.с.22).

В декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначення житлової субсидії поданої ОСОБА_2 14.03.2019, останній в розділі І пункт 3 (дані про осіб, які входять до складу домогосподарства, і їх зареєстроване (для орендарів та внутрішньо переміщених осіб фактичне) місце проживання у житловому приміщенні/будинку, за період 01.01.2018 по 01.01.2019 вказував дружину ОСОБА_3 без будь-яких застережень щодо місця її проживання (т.1 а.с.24).

Згідно з висновком від 10 квітня 2020 року №20/461 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, загальна площа квартири АДРЕСА_1 67,0 кв. м.

З технічної точки зору, виконати розподіл між співвласниками квартири у відповідності до ідеальних часток співвласників не представляється можливим, так як Співвласнику з часткою 1/3 у квартирі ідеально належить 22,3 кв.м., в тому числі житлової 11,8 кв.м. Така площа менше нормованої нижньої межі площі для однокімнатної квартири (28,0 кв.м.), що не відповідає чинним будівельним нормам.

Але керуючись пунктами 3.19, 3.20 «Методичних рекомендацій…», на розгляд суду запропоновано варіанти розподілу з незначним відхиленням від ідеальних часток.

За першим варіантом:

- співвласнику ОСОБА_2 запропоновано виділити: «1-2» вітальня площею 10,3 кв.м.; «1-5» житлова площею 12,8 кв.м.; №1 водопровід 1/3 частина; №6 1/3 частина огорожі; №7 1/3 частина хвіртки; №8 1/3 частина воріт. Всього площа 23,1 кв.м., в тому числі житлова 12,8 кв.м. Реальна частка складає 1/3, що ідеально належить.

- співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запропоновано виділити: «1-2» вітальня площею 4,4 кв.м., «1-3» житлова кімната площею 9,5 кв.м., «1-4» житлова кімната площею 13,1 кв.м., літ. «а» прибудова, у тому числі: «1-1» веранда площею 16,6 кв.м., літ. «Б» сарай (4,0 х 3,05), літ. «Г» сарай, літ. «Д» гараж, №1 2/3 частина водопроводу, туалет №2, 2/3 частини огорожі №6, 2/3 частини хвіртки №7, 2/3 частини воріт №8. Всього площа 43,6 кв.м., у тому числі житлова 22,6 кв.м. Реальна частка складає 2/3, що ідеально належить.

За другим варіантом:

- співвласнику ОСОБА_2 запропоновано виділити: «1-2» вітальня площею 15,0 кв.м.; «1-5» житлова площею 12,8 кв.м.; літ. «а» прибудова, у тому числі: «1-1» веранда площею 5,1 кв.м., №1 водопровід 1/3 частина; №6 1/3 частина огорожі; №7 1/3 частина хвіртки; №8 1/3 частина воріт. Всього площа 32,9 кв.м., в тому числі житлова 12,8 кв.м. Реальна частка складає 43/100, що на 10/100 більше ніж ідеально належить.

- співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запропоновано виділити:«1-3» житлова кімната площею 9,5 кв.м., «1-4» житлова кімната площею 13,1 кв.м., літ. «а» прибудова, у тому числі: «1-1» веранда площею 11,2 кв.м., літ. «Б» сарай (4,0 х 3,05), літ. «Г» сарай, літ. «Д» гараж, №1 2/3 частина водопроводу, туалет №2, 2/3 частини огорожі №6, 2/3 частини хвіртки №7, 2/3 частини воріт №8. Всього площа 33,8 кв.м., у тому числі житлова 22,6 кв.м. Реальна частка складає 57/100, що на 10/100 менше ніж ідеально належить.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За положеннями статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У пункті 23 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_6 зазначав, що спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти в період коли з позивачкою вони разом не проживали.

Згідно із частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням встановлених у справi обставин, на пiдставi дослiджених доказiв, яким надано належну оцiнку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що майно, набуте сторонами за час шлюбу підлягає поділу між ними в рівних частках, оскільки було придбано за спільні кошти.

При цьому суд правильно виходив з того, що ОСОБА_6 не надав беззаперечних доказів того, що автомобіль був придбаний саме за кошти, які особисто йому належали.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що показаннями свідків підтверджено факт того, що на момент придбання автомобіля, сторони проживали окремо, оскільки показання свідків про час з якого сторони фактично припинили шлюбні відносини є суперечливими, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги.

Колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_6 не спростував доводи позивачки про те, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя в період перебування у шлюбі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині, апелянтом не наведено.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє адвокат Литвиненко Є.О. з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ квартири в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину кватрири, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) квартири, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину або в разі, коли є технічна можливість переобладнання в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу квартири в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу квартири відповідно до часток співвласників.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 523/2510/18.

Також, Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 дійшов висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до висновку від 10 квітня 2020 року №20/461 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизивиділ кожному із співвласників приміщення в квартирі АДРЕСА_1 , яке б відповідало вимогам ДБН щодо ізольованої квартири, та яке за розміром відповідало б часткам співвласників у праві спільної сумісної власності на вказане майно, є технічно неможливим.

Враховуючи наведене, зібраними у справі доказами, підтверджується відсутність технічної можливості поділу спірного домоволодіння такими чином, щоб зберегти розмір ідеальних часток співвласників з відповідністю вимогам ДБН.

Суд першої інстанції, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, дійшов правильного висновку, що провести реальний розподіл спірної квартири між трьома співвласниками з дотриманням будівельних норм неможливо, а запропоновані експертом варіанти поділу, виходячи з конструктивних особливостей та планування, визначені з відхиленням від вимог ДБН.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що виділити позивачам житлові приміщення, які б відповідали їх частці у спірному домоволодінні не вбачається за можливе, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник позивачів в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтами не наведено, рішення суду в зазначеній частині законне та обґрунтоване.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційних скарг не спростовується, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені яких діє адвокат Литвиненко Євген Олександрович, та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 07 квітня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Г.В. Семиженко