ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 серпня 2021 року

м. Харків

Справа № 623/1465/20

Провадження № 22-ц/818/1571/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

Третя особа: виконавчий комітет Дніпровської районної у місті Херсоні ради, виконавчий комітет Ізюмської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Дніпровської районної у місті Херсоні ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 29 грудня 2019 року рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В позові вказує, що відразу після народження дитини стосунки між сторонами погіршились, вони стали проживати окремо, спільна дитина залишилась проживати з матір`ю.

Відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини та повністю припинив будь - яку форму спілкування та контакту з позивачкою та сином. Відповідач участі в житті сина не бере, внутрішнім світом дитини не цікавиться, духовним та фізичним розвитком дитини не займається. У зв`язку з цим, позивач вимушена самостійно та виключно власними силами здійснювати утримання, виховання та опіки на д дитиною. Відповідач взагалі не спілкується з сином, відсутній будь - який психологічний та емоційний контакт між сином та відповідачем.

На разі позивачу не відомі обставини, які б пояснювали таку поведінку відповідача, та на її думку, останній свідомо нехтує своїм батьківським обов`язком та навмисно ухиляється від виховання дитини.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивовано тим, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на те, що відповідач повинен довести факт участі у житті дитини та вважає його необґрунтованим, адже саме позивач, звертаючись до суду повинен навести та підтвердити факти, на які посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, вважає, що вся процедура розгляду справи проведена з чисельним порушення, висновки суду є помилковими, не відповідають дійсним обставинам справи, крім того є однобічним на користь відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку представника позивача, суд першої інстанції втративши безсторонність та об`єктивність фактично перебрав на себе роль представник відповідача. Сторона позивача вважає не справедливим той факт, що суд першої інстанції вимагав доведеності фактів лише у позивача, тоді як у відповідача також є процесуальні обов`язки довести суду свої аргументи, заперечення проти обставин, заявлених позивачем. Таким чином судом проігнорована норма процесуального законодавства про так зване «зворотнє доказування» (ч. 4 ст. 81 ЦЦПК України) та протиправно не враховано, що діючі норми цивільного процесуального закону, процесуальні обов`язки сторін у справі в рівній мірі покладаються на обидві сторони.

Представник позивача зазначає, що судом не враховано той факт, що склались всі чотири умови для розгляду справи в заочному порядку, крім того відповідна заява була подана і від позивача.

В скарзі також підкреслено, що в основу рішення суду першої інстанції було покладено висновок виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 23.10. 2020 року № 3167. Сторона позивача заперечує проти цього письмового доказу, адже, як зазначено у скарзі, він є недопустимим та недостовірним. Вказаний висновок не містить мінімальних відомостей про обстеження умов проживання дитини та її батьків, відомостей які б характеризували особу, щодо якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав. Крім зазначеного, вищезгаданий висновок містить інформацію про те, що відповідач ОСОБА_4 надав заяву, в якій заперечував проти позбавлення його батьківських прав, проте суду першої інстанції не переконався чи дійсно наявна така письмова заява ОСОБА_4 .

Крім викладеного, представник позивача, користуючись своїм процесуальним правом оскаржує також ухвали суду першої інстанції від 23 липня 2020 року, якою були вирішені наступні процесуальні питання :

-Відмовлено стороні позивача у витребуванні доказів, а саме висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Дніпровської районного у місті Херсоні ради щодо розв`язання спору.

- Залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області.

-Зобов`язано третю особу - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Представник позивача наводить у скарзі положення ст.. 62 ЦК України, в яких зазначено, що опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. На його думку, це буквально означає, що належним органом опіки і піклування є саме виконавчий комітет Дніпровської районної ради у місті Херсоні, адже на момент подання позову дитини проживає разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неправомірними діями суду першої інстанції, викладеними в ухвалі від 23 липня 2020 року, представник позивача просить суд апеляційної інстанції витребувати належний письмовий висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору саме від виконавчого комітету Дніпровської районної у місті Херсоні ради.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 18).

Із копії акту бесіди з дитиною від 26 травня 2020 року, проведеною головними спеціалістами з питань опіки та піклування служби у справах дітей Виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, вбачається, що під час бесіди з малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у присутності матері ОСОБА_1 встановлено, що хлопчик дуже прив`язаний до мами, дуже її любить. Стосовно батька хлопчик конкретної відповіді не дав через свій маленький вік, але чітко пояснив, що проживає лише з мамою ( а.с.34).

Із акту обстеження умов проживання позивачки вбачається, що вона разом з малолітнім сином проживає в орендованій двокімнатній квартирі, в помешканні чисто та затишно, зроблено сучасний ремонт, в наявності необхідні меблі та побутова техніка. Для дитини облаштована окрема кімната відповідно до її вікових потреб. Стосунки в сім`ї дружні, теплі ( а.с.35,36).

Згідно висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав, наданого 27 жовтня 2020 року за № 3167 службою у справах дітей Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, відповідач, ОСОБА_2 надав заяву, в якій заперечував щодо позбавлення його батьківських прав. Повідомив про те, що спілкується з вихователями, де навчається син, сплачує аліменти. Він бажає особисто спілкуватися з сином, приймати участь у його житті. У зв`язку з чим в інтересах дитини орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 ( а.с.138).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачкою докази на обґрунтування вимог про позбавлення відповідача батьківських прав не свідчать про його повне ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність з його сторони уваги та піклування про дитину.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов`язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з`ясування його позиції й обґрунтувань.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Згідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.

Виходячи з викладеного та інтересів дитини, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; враховуючи, що законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, - колегія дійшла висновку про недоведеність факту винної поведінки відповідача та відсутність підстав для застосування виключного заходу - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, щодо сплати аліментів, які б були підставою для позбавлення його батьківських прав, - позивачем не надано.

Факт тривалого неспілкування відповідача з сином не є безумовною підставою для позбавлення батька його батьківських прав відносно дитини.

Доводи представника позивача, викладені в апеляційній скарзі, що стосуються недопустимості та неналежності висновку виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 23.10.2020 року № 3167, судова колегія відхиляє, з огляду на наступне.

Матеріали справи містять ухвалу від 23 липня 2020 року, якою суд першої інстанції для всебічного та об`єктивного розгляду справи залучив до участі в якості третьої особи саме орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради, оскільки відповідач проживає на території Ізюмської міської ради Харківської області, тому цей факт зобов`язує зазначений орган надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. На а. с. 25 міститься відповідь від начальника відділу державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради, з якої вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Крім того, Дніпровська районна у місті Херсоні рада неодноразово надавала суду першої інстанції клопотання, в якому вказувала, що у зв`язку з тим, що відповідач не проживає на території Дніпровського району м. Херсона, виконавчий комітет Дніпровської районної у м. Херсоні ради, орган опіки та піклування, не може належним чином з`ясувати обставини невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 та вважає за доцільне залучити до участі у справі орган опіки та піклування за місцем проживання відповідача для надання відповідного висновку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, вважає, що клопотання представника позивача про витребування письмового висновку від Дніпровської районної у місті Херсоні ради задоволенню не підлягає.

Судова колегія, погоджується з позицією суду першої інстанції щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , який ґрунтується на висновку від 27 жовтня 2020 року за № 3167, наданого службою у справах дітей Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області (а.с. 138).

Доводи апеляційної скарги, що стосуються ігнорування судом першої інстанції можливості заочного розгляду справи, на думку судової колегії, правового значення у вирішенні даної справи не мають.

Апеляційна скарга має посилання на той факт, що відповідач не надав заперечень проти обставин та актів заявлених стороною позивача у справі.

З цього приводу, судова колегія зазначає про таке. Стороною позивача в позові викладено вимоги до суду та життєві обставини. Будь яких письмових доказів на підтвердження позовних вимог не надано суду. Наданим клопотанням та заявам, була надана правова оцінка суду. З огляду на це, відповідач звернувся із заявою про заперечення щодо позбавлення його батьківських прав до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, скориставшись своїми процесуальними правами. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58 Рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України»).

Крім того, матеріали справи не містять конкретних письмових документів, оспорювання яких вимагає від ОСОБА_2 участі у справі шляхом надання будь яких заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов1язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, зауваження представника позивача щодо цього питання є некоректними та недоречним.

Загалом викладені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду. Крім того, вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

повний текст постанови

складено 3 серпня 2021 року