справа № 274/1813/21
провадження № 2/0274/1005/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.07.2021 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання - Рудич М.О., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Бердичівської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю та визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача - адвокат Гуменюк О.В. звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю та визнання права власності на майно, в якому просить визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на адмінбудинок (основна будівля) «літ.В-1», площею 76,8 кв.м., навіс - «літ.Г-1», площею 69,8 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна, основну будівлю: будинок СТО «літ.Б-1», площею 260,4 кв.м., яка збільшилася за рахунок прибудови «літ.б2-1», площею 65.9 кв.м. та прибудови «літ.б3- 1», площею 37,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 25.11.2016 року отримав у власність в порядку спадкування після смерті свого батька, ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , нежитлові будівлі: виробничий корпус, ГНС та будинок СТО, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . До нежитлової будівлі належать: виробничий корпус ГНС - «літ.А-1», основна будівля: будинок СТО - «літ. Б-1», убиральня - «літ. Д-1»; виробничий корпус ГНС - «літ. А-1» має загальну площу 293,1 кв.м.; до виробничого корпусу ГНС «літ. А-1» належить: прибудова «літ. а-1», прибудова «літ. а 1-1»; основна будівля: будинок СТО - «літ. Б-1» має загальну площу 157,3 кв.м.; до основної будівлі - будинок СТО «літ. Б-1» належать: ганок «літ.б2-№», ганок «літ. Б-1№» , ганок «літ. Б-1№». В свідоцтві зауважено, що станом на 08.11.2016 року загальна площа змінена за рахунок побудованих без дозволу: прибудови «літ. б2-1» та прибудови «літ. б3-1». Загальна площа добудованих приміщень складає 103,1 кв.м. Під час проведення поточної інвентаризації станом на 08.11.2016 року, виявлено самовільно побудований адмінбудинок (основна будівля) -«літ. В-1», навіс - «літ. Г-1». У зв`язку із цим, з метою захисту майнових прав на вказані нежитлові приміщення ОСОБА_1 звернувся із вказаних позовом до суду.

Також, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом позивач, звернувся до відділу державного архітектурно - будівельного контролю Бердичівської міської ради із заявою про прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію, однак йому було відмовлено, через відсутність дозволу на виконання будівельних робіт. Зазначає, що забудова здійснювалась в межах її цільового призначення, тобто спадкодавцем здійснене самочинне будівництво прибудов за відсутності документу, який дає право виконувати такі будівельні роботи.

Відповідно до договору оренди землі від 16.04.2020 позивач є користувачем земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти вказаного самовільного будівництва. Цільове призначення використання земельної ділянки - для розміщення та експлуатації будівель та споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. Визнання за позивачем права власності на самочинно реконструйовані прибудові не будуть порушувати законні права та інтереси третіх осіб.

Враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися адмінбудинком (основна будівля) - «літ. В-1», навісом - «літ.Г-1»), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , просить також визнати за ним право власності за набувальною давністю.

Ухвалою судді від 19.03.2021 року відкрито загальне провадження у справі ( а.с.34-35).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі на підставі наданих до суду матеріалів.

Відповідач - Бердичівська міська рада Житомирської області в судове засідання свого представника не направив, надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника за наявними матеріалами. Заперечень проти задоволення позовних вимог на має.

Третя особа - Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Бердичівської міської ради в судове засідання свого представника не направив, надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника за наявними матеріалами. Заперечень проти задоволення позовних вимог не надав.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2016 року ОСОБА_1 отримав у власність, в порядку спадкування за законом, після смерті свого батька - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , нежитлові будівлі: виробничий корпус ГНС - «літ.А-1», основна будівля: будинок СТО - «літ. Б-1», убиральня - «літ. Д-1»; виробничий корпус ГНС - «літ. А-1» загальною площею 293,1 кв.м.; до виробничого корпусу ГНС «літ. А-1» належить: прибудова «літ. а-1», прибудова «літ. а 1-1»; основна будівля: будинок СТО - «літ. Б-1» загальної площею 157,3 кв.м.; до основної будівлі - будинок СТО «літ. Б-1» належать: ганок «літ.б2-№», ганок «літ. Б-1№» , ганок «літ. Б-1№».

В свідоцтві зазначено, що станом на 08.11.2016 року загальна площа змінена за рахунок побудованих без дозволу: прибудови «літ. б2-1» та прибудови «літ. б3-1». Загальна площа добудованих приміщень складає 103,1 кв.м. Разом з тим, станом на 08.11.2016 року, під час проведення поточної інвентаризації виявлено самовільно побудований адмінбудинок (основна будівля) -«літ. В-1», навіс - «літ. Г-1» ( а.с. 9-10).

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.11.2016 року № 74048235, нежитлові будівлі: виробничий корпус ГНС - «літ.А-1», основна будівля: будинок СТО - «літ. Б-1», убиральня - «літ. Д-1»; виробничий корпус ГНС - «літ. А-1» має загальну площу 293,1 кв.м.; основна будівля: будинок СТО - «літ. Б-1» має загальну площу 157,3 кв.м.; належать на праві приватної власності ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2016 року за №1-113 ( а.с.11).

Згідно повідомлення ПрАТ «Бердичівське АТП-11856» від 18.11.2020 року №18/11-20, у відповідь на запит щодо надання інформації про перебування на балансі (в тому числі даних бухгалтерського обліку) адмінбудинок (основна будівля) - «літ. В-1», навіс - «літ. Г-1») на балансі Товариства не рахуються ( а.с.20).

Згідно технічного паспорту на нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 , будівля СТО «літ. Б-1» та адмінбудинок (основна будівля) - «літ. В-1» побудовані в 1951 році ( а.с. 12-18).

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходженні майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнішого володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що, набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 14 Постанови).

Враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися адмінбудинком (основна будівля) - «літ. В-1», навісом -«літ. Г-1»), розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , які відповідно до технічного заключення до звіту №-23.20 про проведення обстеження будівельних конструкцій об`єкта знаходяться в задовільному стані та придатні до експлуатації, об`єкт відповідає стану «задовільний фізичний стан, фізичний стан в межах 35%», можлива експлуатація об`єкта за призначенням, суд вважає що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Що стосуються вимоги про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна: основну будівлю: будинок СТО «літ.Б-1», площею 260,4 кв.м., яка збільшилася за рахунок прибудови «літ.б2-1», площею 65.9 кв.м. та прибудови «літ.б3- 1», площею 37,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 «Про практику застосування судами ст. 376ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва )» визначено, що відповідно до ст. 376 ЦК України суди розглядають справи щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинно будівництво.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N6-1328цс15 зазначено, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Тобто, позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Згідно порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Судом встановлено, що між Бердичівською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, який зареєстровано 16.04.2020 року за № 41 . Предметом договору є земельна ділянка з призначенням : для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства за адресою : АДРЕСА_1 . Строк дії договору 5 років з моменту реєстрації договору ( а.с. 23-25).

Самочинно збудовані нежитлові приміщення відповідають чинним нормам ДБН, що підтверджується копією технічного звіту №-27.20 про проведення технічного обстеження нежитлових будівель: прибудови «літ.б2-1», площею 65.9 кв.м. та прибудови «літ.б3- 1», площею 37,2 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , замовником якого є ОСОБА_1 , де вказано, що об`єкт придатний для подальшої експлуатації та відповідає вимогам будівельних норм та правил будівельно-монтажних робіт ( а.с. 26-30).

Аналізуючи викладене, суд вважає, що законодавство передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване майно у разі якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам а також, те що на теперішній час за таких обставин єдиним способом захисту своїх особистих майнових прав для позивача є спосіб визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з послідуючим прийняття його в експлуатацію відповідно до вимог чинного на теперішній час законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги є підставними та такими, що відповідають чинному законодавству.

Позивач не порушує питання розподілу судових витрат, тому судом не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12-13,76-81,206,211,247,263-265, 268,273,354 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Бердичівської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю та визнання права власності на майно - задоволити.

Визнати за позивачем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності за набувальною давністю на адмінбудинок (основна будівля) «літ.В-1», площею 76,8 кв.м., навіс - «літ.Г-1», площею 69,8 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на об`єкт нерухомого майна, основну будівлю: будинок СТО «літ.Б-1», площею 260,4 кв.м., яка збільшилася за рахунок прибудови «літ.б2-1», площею 65.9 кв.м. та прибудови «літ.б3- 1», площею 37,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий: Т.М. Вдовиченко