КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року м. Київ

Справа №760/10282/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10162/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В. за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва постановлену під головуванням судді Зуєвич Л.Л. 26 квітня 2021 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про зобов`язання виплатити грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому позивач просив зобов`язати Міноборони виплатити йому грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення у відповідності до рішення Об`єднаної житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України та військових частин, безпосередньо йому підпорядкованих, від 13 вересня 2019 року про погодження дотримання грошової компенсації на склад сім`ї 4 особи в сумі 1486863,26 грн за належне для отримання жиле приміщення особі, яка перебуває у черзі на отримання житлового приміщення на склад сім`ї 7 осіб зі зняттям з квартирного обліку в гарнізоні міста Києва.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про зобов`язання виплатити грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі стосується проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а тому спір підлягає за правилами адміністративного судочинства.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність та необґрунтованість судового рішення, як такого, що постановлене з порушенням норм процесуального права. Представник позивача зазначає про те, що на момент виникнення спору, який потребує судового вирішення, а також на момент винесення судом оскаржуваної ухвали, позивач не перебував на військовій службі. Отже, позивач звернувся до суду за захистом порушеного цивільного права, яке виникло із житлових відносин, що передбачає право на виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення. Спір не стосується захисту у сфері публічно-правових відносин прав, свобод та інтересів позивача, який військову службу на теперішній час не проходить. Спір пов'язаний із вирішенням питання щодо права на житло (виплату грошової компенсації замість нього). Таким чином, позов підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки поданий позивачем на захист своїх житлових прав.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Антоненко С.Б. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Міністерство оборони України свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому в порядку ч.3 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у квітні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому просив зобов`язати Міністерство оборони України виплатити йому грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення у відповідності до рішення Об`єднаної житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України та військових частин, безпосередньо йому підпорядкованих, від 13 вересня 2019 року про погодження до отримання грошової компенсації на склад сім`ї 4 особи в сумі 1486863,26 грн за належне для отримання жиле приміщення особі, яка перебуває у черзі на отримання житлового приміщення на склад сім`ї 7 осіб зі зняттям з квартирного обліку в гарнізоні міста Києва.

Позовні вимоги обґрунтовував, зокрема, тим, що з метою реалізації положень ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ Об`єднаною житловою комісією Генерального штабу Збройних Сил України та військових частин, безпосередньо йому підпорядкованих 13 вересня 2019 року прийнято рішення щодо виплати позивачу грошової компенсації за належне йому для отримання жиле приміщення. Відповідно до п. 5 розділу VІІІ «Виплата грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення» Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міноборони від 31 липня 2018 року № 380, дане рішення оголошено наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 01 листопада 2019 року № 102.

Однак, у подальшому вказану грошову компенсацію Міноборони позивачу не виплатило. З метою поновлення порушених житлових прав позивач звернувся за правовою допомогою до адвоката.

Міністерство оборони України, надаючи відповідь на адвокатський запит, листом за №370/2/2088 від 01 березня 2021 року, зокрема, поінформувало позивача про те, що законодавством не передбачено виплату грошової компенсації з урахуванням утримуваної службової площі (зняття статусу службова). На час розгляду заяви ОСОБА_1 від 14 травня 2019 року не надходили для розподілу військовослужбовцям гарнізону міста Києва житлові приміщення, які відповідали б нормам забезпечення на склад сім`ї 7 осіб (5-ти кімнатні квартири). Станом на 25 лютого 2021 року до Київського квартирно-експлуатаційного управління 5-ти кімнатні квартири для обліку та розподілу також не надходили.

За таких обставин позивач звернувся до суду з відповідним позовом у даній справі.

Відмовляючи у відкритті провадження за вказаною позовною заявою, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами є публічно-правовими, у зв`язку з чим зазначена справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України судя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єктом владних повноважень визнається орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною 4 ст. 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2 Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №728, дія цього Порядку поширюється на: військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 і більше років, та членів їх сімей; осіб, звільнених з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів у разі неможливості використання на військовій службі, та членів їх сімей; сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби; сім`ї померлих осіб, звільнених з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів.

Військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, мають право отримати компенсацію один раз протягом усього часу проходження військовослужбовцями військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла (п. 3 Порядку).

З наведених обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги порушенням його права, як військовослужбовця, на отримання компенсації за належне йому для отримання жиле приміщення. Тобто, спір виник у зв`язку з відмовою органу владних повноважень виплатити належну йому, як військовослужбовцю звільненому з військової служби, грошову компенсацію за таке житло та стосується проходження ним публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), та гарантувала йому, як військовослужбовцю право на отримання компенсації за належне для отримання жиле приміщення.

Таким чином правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, є публічно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Подібні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №760/28829/19, від 24 лютого 2021 року у справі №750/3665/2.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що на момент виникнення спору, а також на момент винесення судом оскаржуваної ухвали, позивач не перебував на військовій службі та звернувся до суду за захистом порушеного цивільного права, яке виникло із житлових відносин, колегія суддів виходить з наступного.

Позивач оскаржує відмову в отримані ним, як військовослужбовцем, грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення. Разом з цим, така гарантія соціального захисту як вказана компенсація є однією з передбачених законодавством пільг для осіб, які проходили військову службу (публічну службу).

Тобто, право на отримання такої гарантії соціального захисту, як компенсація за належне для отримання жиле приміщення, мають військовослужбовці, які проходили військову, тобто публічну службу, а тому спір з приводу вказаної компенсації не може розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки є публічно-правовим спором. Таким чином, посилання позивача на те, що на момент виникнення спору, а також на момент винесення судом оскаржуваної ухвали, він не перебував на військовій службі для вирішення даного спору значення не мають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, оскільки вказаний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги позивача не свідчать про порушення судом норм процесуального права, а зводяться до тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 28 липня 2021 року.