Справа № 465/4783/17 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/3331/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Тістик М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2017 року Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути об`єкт оренди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 16 жовтня 2007 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір оренди приміщення № Ф-5856-7, згідно з умовами якого позивач здав, а відповідач прийняв в оренду нежитлове приміщення загальною площею 20,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням нежитлове приміщення для творчої майстерні. Стверджує, що вищезазначений договір укладено на термін до 13 грудня 2010 року. Зазначає, що відповідачу надіслано повідомлення № 2302-вих-5612 від 23.12.2016 року, в якому його повідомлено про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди та вказано на обов`язок протягом п`ятнадцяти днів повернути орендоване приміщення балансоутримувачу в належному санітарно-технічному стані по акту приймання-передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати, а в разі наявності заборгованості погасити її в повному обсязі. З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_1 повернути об`єкт оренди (виселити) загальною площею 20,00 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2020 року позов Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути об`єкт оренди загальною площею 20,00 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1600 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апелянт стверджує, що саме власникові майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке він може реалізовувати на власний розсуд, відтак Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради не може виступати орендодавцем щодо спірного нерухомого майна та мати права орендодавця, оскільки є лише балансоутримувачем, а не власником майна. Зазначає, що балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Тістик М.В.щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав усі вимоги законодавства щодо дотримання процедури припинення договору оренди нерухомого майна, що перебуває у комунальній власності, а саме направив відповідачу повідомлення про обов`язок повернути об`єкт оренди у строк, встановлений ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Статтею 764 ЦК України передбачено, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

З матеріалів справи вбачається, що Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_1 уклали договір № Ф-5856-7 від 14 грудня 2007 року, за умовами якого Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради передає, а ОСОБА_1 приймає в строкове платне користування нерухоме майно, яке перебуває на балансі ЛКП «Старий квартал», а саме нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 20,00 кв.м.

У зв`язку з фактичним використанням орендарем об`єкта оренди за попереднім договором, об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання даного договору (п. 3.3. договору № Ф-5856-7 від 14 грудня 2007 року)

Відповідно до п. 4.1. договору № Ф-5856-7 від 14 грудня 2007 року термін договору оренди визначений на 2 роки 364 дні з 14 грудня 2007 року до 13 грудня 2010 року.

Пунктом 4.3. вищезазначеного договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що в подальшому договір оренди № Ф-5856-7 від 14 грудня 2007 року був пролонгований спочатку до 12 грудня 2013 року, а згодом до 11 грудня 2016 року у зв`язку з відсутністю заяв сторін договору про його розірвання.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17495780 від 25 січня 2008 року підтверджується, що власником будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 21884948) є територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Радянського райвиконкому м. Львова від 18 листопада 1987 року.

Рішенням Львівської міської ради № 897 від 04 жовтня 2017 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» вирішено зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Львова, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними (перелік додається).

Відповідно до переліку нежитлових приміщень, на які реєструється право комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, який є додатком до рішення Львівської міської ради № 897 від 04 жовтня 2017 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 20,00 кв.м., літ. 16-1., розміщене на мансарді, підлягає реєстрації за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 101658699 від 26 жовтня 2017 року підтверджується, що Львівська міська рада є власником нежитлового приміщення, мансарди, під літ. 16-1, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Львівської міської ради № 897 від 04 жовтня 2017 року.

Таким чином спірне нежитлове приміщення є об`єктом комунальної власності, а тому на дані правовідносини, пов`язані з орендою нерухомого майна, яке є об`єктом комунальної власності, поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року № 2269-XII (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, а також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року № 2269-XII термін дії договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року № 2269-XII у разі відсутності заяви однією із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Матеріалами справи підтверджується, що термін дії договору оренди № Ф-5856-7 від 14 грудня 2007 року, з врахуванням його пролонгації, закінчився 11 грудня 2016 року.

Відповідно до п. 9.1. договору оренди № Ф-5856-7 від 14 грудня 2007 року повернення орендодавцю об`єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання.

26 грудня 2016 року Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради надіслало на адресу ОСОБА_1 повідомлення № 2302-вих-5612 від 23.12.2016 року «Про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди», в якому повідомляло відповідача, що термін дії договору закінчився 11 грудня 2016 року, а відтак орендар зобов`язаний протягом п`ятнадцяти днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення в належному санітарно-технічному стані по акту приймання-передачі.

Факт надсилання відповідачу повідомлення про припинення договірних правовідносин підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень від 26.12.2016 та фіскальним чеком (а.с. 8-9).

Разом з тим, факт наявності відповідного повідомлення орендодавця та доказів його належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства та умов договору оренди.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради виконало усі вимоги законодавства та умови договору оренди № Ф-5856-7 від 14 грудня 2007 року щодо його припинення у зв`язку із закінченням терміну дії договору, а відтак відповідач зобов`язаний повернути об`єкт оренди, а саме нежитлове приміщення загальною площею 20.00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради не може виступати орендодавцем спірного нерухомого майна, оскільки не є власником майна, а тому не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Правовий статус Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради визначається Положенням про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01 квітня 2016 року № 237, яким передбачено, що Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є структурним підрозділом департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Відповідно до п. 2.1 Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради основними завданнями управління є:

- виконання функції органу управління майном комунальної власності територіальної громади м. Львова;

- передача в оренду, відчуження (приватизація) майна комунальної власності територіальної громади м. Львова;

- подання на розгляд міської ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна, проектів місцевих програм приватизації та переліки об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, організація виконання цих програм.

Пунктом 4.1.2. Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради передбачено, що до компетенції управління належить здійснення управління майном, яке належить до комунальної власності міста, у визначених міською радою та виконавчим комітетом межах; виконання повноважень орендодавця, продавця, органу приватизації майна комунальної власності міста.

Отже, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради може виступати орендодавцем майна, що належить до комунальної власності, в тому числі, і заявляти позовні вимоги про повернення орендованого майна.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.