Дата документу 16.07.2021
Справа № 501/3703/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідачів:

1 ОСОБА_2

2 Моторного (транспортного) страхового бюро України

предмет та підстави позову: про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

учасники справи не з`явились

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 03.11.2020 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с.2-6), згідно якого просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 74038,92 грн., витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 2745,80 грн., поштові витрати у розмірі 23,00 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 ,03 липня 2020 року о 20.40 годин, керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», номерний знак НОМЕР_1 , на перехресті вул.Перше Травня та вул.Садової в м.Чорноморську Одеської області, в порушення п.16.11 Правил Дорожнього руху, рухаючись по вул.Садовій, яка є другорядною, виїжджаючи на вул.1 Травня, яка є головною, не надав дорогу автомобілю «Ssang Yong», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по вул.1 Травня, через що допустив зіткнення з ним. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні ушкодження.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №20-4589 від 28.07.2020 року вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу «Ssang Yong», номерний знак НОМЕР_2 станом на дату оцінки 24.07.2020 року визначається рівною 74038,92 грн.

З приводу вказаних обставин Чорноморським ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області складено протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Постановою Іллічівського міського суду від 01.09.2020 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення.

З врахуванням встановлення особи, що завдала шкоди та того, що автомобіль не був застрахований, позивач змушений звернутися до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди завданої ДТП.

ОСОБА_1 14.04.2021 надав до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с.110-116), згідно якої просить суд:

- поновити строк звернення до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 24038,92 грн., витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 2745,80 грн., поштові витрати у розмірі 23,00 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

- стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на свою користь розмір регламентної виплати (страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілого) у сумі 50 000 гривень, яка передбачена пунктом 9.2 статті 9 Закону №1961-ІV.

Відповідач ОСОБА_2 23.11.2020 надав до суду відзив на позовну заяву (а.с.62-66), просить суд задовольнити частково позовні вимоги, стягнути з відповідача 2500 грн. моральної шкоди, в іншій частині позову відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у справі в розмірі 2500 грн., здійснивши зарахування зустрічних вимог.

Відповідач у відзиві вказує, він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Про наявність пільг з обов`язкового страхування відповідачем було зазначено в письмових поясненнях працівнику поліції, що надані безпосередньої після ДТП.

Відповідач вказує, що він є учасником бойових дій та на підставі ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звільнений від обов`язкового страхування та відшкодування збитків від ДТП, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Також, відповідач стверджує, що він у встановленому порядку та строки звернувся до МТСБУ з повідомленням про страховий випадок, про що отримав письмову відповідь від 29.07.2020 №3.1-02/22632.

Крім того, у відзиві відповідач зазначає, що:

- не згодний з розміром майнової шкоди, спричиненої пошкодженням автомобіля та вважає, що вартість матеріального збитку складає 44974,14 грн.;

- позов в частині належної особи відповідача за вимогами про стягнення майнової шкоди пред`явлено до неналежної особи;

- понесені позивачем витрати на проведення експертизи не підлягають відшкодуванню;

- погоджується з розміром моральної шкоди в сумі 2500 грн., що відповідатиме характеру правопорушення та вимогам справедливості.

Позивач ОСОБА_1 22.02.2021 надав до суду відповідь на відзив відповідача (а.с.96-102), просить суд:

- визнати поважними причини пропуску строку подачі відповіді на відзив відповідача та поновити його;

- врахувати обґрунтування, викладені у відповідній відповіді на відзив, задовольнити позов в повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач вказує, що:

- актом виконаних робіт від 21.08.2020 підтверджено, що для відновлення попереднього стану автомобіля проведені ремонтно-фарбувальні роботи, роботи із заміни запчастин, їх заміни та демонтаж, фарбування;

- висновок експерта №20-4589 від 28.07.2020 є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні вимог ст.ст.76 -78 ЦПК України, який у сукупності з іншими доказами (актом приймання виконаних робіт, квитанцією) дають суду змогу дійти висновку про наявність підстав для відшкодування матеріальної шкоди;

- докази письмового надання ОСОБА_2 страховику повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, відповідачем не надано.;

- відповідно до положень статті 133 ЦПК України до судових витрат, зокрема належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

- розмір душевних страждань та своєї родини позивач оцінює саме в 5000 гривень, що враховує в себе усі страждання, які довелося перенести (порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою);

- правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, на які посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки встановлені обставини у цій справі та у даній справі не є тотожними.

Представник Моторного (транспортного) страхового бюро України 02.06.2021 надав до суду відзив на позов (а.с.130-133), просить суд відмовити повністю позивачу у позовних вимогах до Моторного (транспортного) страхового бюро України, посилаючись на те, що:

- забезпеченість колісного транспортного засобу потерпілого, учасника ДТП, на дату пригоди полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є обов`язковою умовою визнання такої пригоди страховим випадком;

- позивачем повідомлення про ДТП та заяву про страхове відшкодування до МТСБУ не подано;

- всупереч п.5.2 Методики представники МТСБУ не викликались на огляд пошкодженого транспортного засобу позивача.

Позивач був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи, просив суд розгляд справи проводити без його участі (а.с.102).

Відповідач ОСОБА_2 був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи, до суду не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.90).

Співвідповідач Моторне (транспортне) страхове бюро України був належним чином сповіщений про день і час слухання справи (а.с.129, 155), однак до суду не з`явився.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу від 03.11.2020 справу розподілено на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.51).

Ухвалою судді від 11.11.2020 відкрито провадження у справі (а.с.58-59).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22.12.2020 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.87).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16.04.2021 клопотання ОСОБА_1 про поновлення строків звернення до суду, залучення до участі у справі співвідповідача задоволено (а.с.122-123), згідно якої:

- поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із заявою про залучення у справі співвідповідача та із заявою про збільшення позовних вимог;

- залучено до участі у справі в якості співвідповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України;

- прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , 03.07.202 о 20.40 годин, керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», номерний знак НОМЕР_1 , на перехресті вул.Перше Травня та вул.Садової в м.Чорноморську Одеської області, в порушення п.16.11 Правил Дорожнього руху, рухаючись по вул.Садовій, яка є другорядною, виїжджаючи на вул.1 Травня, яка є головною, не надав дорогу автомобілю «Ssang Yong», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по вул.1 Травня, через що допустив зіткнення з ним. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні ушкодження.

Постановою Іллічівського міського суду від 01.09.2020 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення, що підтверджується копією постанови (а.с.7).

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №20-4589 від 28.07.2020 року вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу «SsangYong», номерний знак НОМЕР_2 станом на дату оцінки 24.07.2020 визначається рівною 74038,92 грн. (а.с.9-34).

Відповідно до копії акту прийому передачі щодо надання послуг з ремонту транспортного засобу від 21.08.2020, для відновлення попереднього стану автомобіля проведені ремонтно-фарбувальні роботи, роботи із заміни запчастин, їх заміни та демонтаж, фарбування і т.і. (а.с.103).

У письмовій відповіді МТСБУ від 29.07.2020 №3.1-02/22632, яка надана на ім`я ОСОБА_2 роз`яснено порядок відшкодування збитків МТСБУ та необхідність надання до МТСБУ копії постанови місцевого суду про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності (а.с.68).

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдану шкоду в повному обсязі, розмір якої визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Судом встановлено, що Постановою Іллічівського міського суду від 01.09.2020 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення, що підтверджується копією постанови (а.с.7).

Отже, даною постановою повністю доведено безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та наявні у матеріалах цивільної справи докази щодо збитків покладають на відповідача обов`язок відшкодувати завдану шкоду.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 01.06.1999 (а.с.67).

Так, згідно п.13.1 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов стверджує, що він в установленому порядку та строки звернувся до МТСБУ з повідомленням про страховий випадок, про що отримав письмову відповідь від 29.07.2020 №3.1-02/22632.

Так, у письмовій відповіді МТСБУ від 29.07.2020 №3.1-02/22632 роз`яснено порядок відшкодування збитків МТСБУ та необхідність надання до МТСБУ копіїю постанови місцевого суду про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності (а.с.68).

Крім того, у письмовій відповіді МТСБУ б/н та без дати, складеної на ім`я ОСОБА_2 вказується про отримання МТСБУ 23.09.2020 постанови місцевого суду від 01.09.2020 (а.с.146).

Отже, виходячи із змісту вказаних листів, в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_2 до страховика із повідомленням про ДТП.

У відповідності по пп.37.1.3 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Частиною 4 пункту 16 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 роз`яснено, що у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Щодо права позивача на звернення до суду з відповідним позовом до МТСБУ, суд керується наступним.

У постанові КЦС від 21.08.2018 у справі №227/3573/16-ц касаційний суд висловився про необхідність стягнення страхового відшкодування не зважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах необхідного строку, а в постанові КЦС від 30.08.201 у справі №732/865/16-к посилання страховика на те, що потерпілий не звертався до нього із заявою про виплату страхового відшкодування, було відхилено касаційним судом.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.07.201 у справі №501/212/17 (провадження № 61-30734св18) вказано, що: «потерпілий, в силу норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має право на отримання страхового відшкодування і не зобов`язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію, яка за законом повинна здійснювати страхове відшкодування, так як цей обов`язок покладено саме на водія забезпеченого транспортного засобу. У справі, що переглядається, обов`язок повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду покладений саме на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - ОСОБА_3. Неповідомлення ОСОБА_2 про страховий випадок не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки вказані дії не призвели до неможливості страховиком встановити вищевказані обставини. На підставі викладеного, суди дійшли обґрунтованого висновку, що зібраними по справі доказами встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зроблено висновок, що: «у підпункті 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру».

У постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.201 у справі №910/426/17, суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій і зазначив, що: «потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту».

У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Таким чином, позов до МТСБУ (зобов`язання якого витікають із положень закону, але за характером є ідентичними зобов`язанням страховика) щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, може бути пред`явлено до суду.

Отже, вимоги позову до МТСБУ є обгрунтованими.

Крім того, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 000 гривень на одного потерпілого (пункт 9.2 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

Отже, оскільки відповідач звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, виплату за шкоду в такому разі здійснює МТСБУ згідно з лімітом відповідальності, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у межах 50 тисяч гривень.

Щодо обгрунтування розміру майнової шкоди, спрчиненої пошкодженням автомобіля, суд керується наступним.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або робото здатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-760цс15 від 16.12.2015.

Актом прийому передачі щодо надання послуг з ремонту транспортного засобу від 21.08.2020 підтверджено, що для відновлення попереднього стану автомобіля проведені ремонтно-фарбувальні роботи, роботи із заміни запчастин, деталей, агрегатів (а.с.103). Отже, нарахування ВТВ є цілком обґрунтованим.

Розмір шкоди позивача оцінений у встановленому законом порядку судовим експертом у висновку №20-4589 від 28.07.2020.

За таких обставин, докази заподіяння матеріальної шкоди у розмірі 74038,92 грн. є обґрунтованими.

Відповідно до п.32.7 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Статтею 29 цього Закону встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Отже, відшкодування втрати товарної вартості автомобіля покладається саме на заподіювача матеріальної шкоди, а не на страховика.

Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п.9 Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року (справа №6-691цс15) наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

З огляду на зазначене, якщо розмір завданої шкоди перевищує належним чином визначену страхову суму (регламентну виплату), відшкодування шкоди в обсязі такої різниці здійснюється в межах окремого деліктного зобов`язання за участі особи, яка винна у скоєнні ДТП та потерпілого, або іншої особи, до якої у встановленому порядку перейшло право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди. У спірних правовідносинах такою особою є страховик - АТ «СК «Інго», яке забезпечило майнові інтереси потерпілого у відносинах майнового страхування.

Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №750/12904/16-ц (провадження №61-32322ск18).

На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і регламентною виплатою, яка передбачена пунктом 9.2 статті 9 Закону Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, позивачем понесені та документально підтверджені витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 2745,80 грн., поштових витрат у розмірі 23,00 грн., які підтверджуються копіями квитанцій (а.с.49-50).

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позов в цій частині обґрунтований та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідача, суд керується наступним.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявність її вини.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п.п.3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що заподіяна йому моральна шкода полягає у завданні негативних наслідків в результаті ДТП, як безпосередньо під час вчинення адміністративного правопорушення, так і після нього. До негативних наслідків відноситься нервовий стрес, пережитий позивачем під час зіткнення транспортних засобів та пошкодження його автомобілю.

Також, позивач стверджує у позові, що для відновлення нормального душевного стану йому потрібен був час, відмова відповідача на пропозицію добровільно відшкодувати матеріальний збиток призвів до необхідності додаткових витрат часу для захисту власних інтересів. Позивачу потрібен був час для поїздок в органи ДАІ, до Іллічівського міського суду Одеської області, звернення до оцінювача для визначення вартості відновлювальних робіт, витрат на таксі для поїздок по місту.

Отже, в ході розгляду справи судом встановлено факт порушення відповідачем ОСОБА_2 прав позивача, а відтак наявні правові підстави покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду відповідно до принципів розумності та справедливості, частково в розмірі 3000 грн.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При подачі позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 915,80 грн., який у зв`язку із задоволенням позову, підлягає стягненню із співвідповідачів на користь ОСОБА_1 пропорційної долі кожного по 457,90 грн.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, Суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) матеріальну шкоду у розмірі 24 038,92 грн., витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 2745,80 грн., поштові витрати у розмірі 23,00 грн., моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (місцезнаходження: м.Київ, Русанівський бульвар, буд.8, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) розмір регламентної виплати (страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілого) у сумі 50 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) та Моторного (транспортного) страхового бюро України (місцезнаходження: м.Київ, Русанівський бульвар, буд.8, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) пропорційної долі кожного судовий збір у розмірі 915,80 грн. по 457,90 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко