Провадження №2/932/2787/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«30» червня 2021 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Мудраченко Д.О.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

В С Т А Н О В И В:

До Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов в якому позивач, з урахуванням заяви від 28.11.2019 (а.с. 18 - 19) просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Доводи сторін спору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що вона набула у власність вказану квартиру, у якій зареєстровано місце проживання відповідача. Остання у квартирі не проживає та втратила право на проживання у зв`язку із набуттям права власності на квартиру позивачкою. Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі позивача порушує право власності позивача.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовільнити у повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про причини не повідомили, відзиву та заперечень не подали.

Встановлені судом обставини.

На підставі свідоцтва від 08.10.2019, виданого ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу відповідно до ст.66 Закону України «Про виконавче провадження», ст.41 Закону України «Про іпотеку», виданого на підставі акту про проведені прилюдні торги, затвердженого приватним виконавцем округу Дніпропетровської області Щигарцевим І.В. 01.10.2019, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.10.2019.

Викладене підтверджується копіями відповідних свідоцтва та витягу від 08.10.2019.

Згідно довідки №17108 від 24.10.2019 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання виключно ОСОБА_2 .

Позивачка зверталася із заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідачки у вказаній квартирі, проте їй було відмовлено, що підтверджується копією відповідної заяви.

Із веб-сайту «Сетам» вбачається, що торги із відчуження квартири відбулися 19.10.2019 в межах виконавчого провадження №59470313, договір іпотеки DNL0GD00006937 від 05.02.2008.

Виконавче провадження №59470313 відображено в автоматизованій системі виконавчих проваджень, боржник ОСОБА_2 , стягувач АТ КБ «Приватбанк».

В єдиному державному реєстрі судових рішень опубліковано рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.02.2020 у справі №201/10090/19 за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на квартиру в межах договору іпотеки DNL0GD00006937. У цьому рішенні вказано номер виконавчого провадження із виконання такого виконавчого напису нотаріуса 59470313.

Застосовані норми законодавства.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з частинами другою та третьою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) зроблено висновок, що «зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика палата Верховного Суду в постанові від 13.10.2020 у справі N447/455/17 (провадження N14-64цс20) звернула увагу на те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Висновки суду.

Стверджуючи про втрату права користування житловим приміщенням позивачка покликалася на перехід права власності на нерухоме майно від відповідача до позивача.

Судом встановлено, що право власності перейшло шляхом звернення стягнення на майно, обтяжене іпотекою. При цьому такий перехід відбувся не на підставі рішення суду.

У такому випадку новий власник (позивач) зобов`язана була дотриматися передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури - надіслати вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення.

Її недотримання є підставою для відмови у позові.

Суд з`ясовував у позивача про надсилання вимоги та наявності відповідних доказів, проте позивачка ствердила про невчинення відповідних дій.

Покликаючись на факт не проживання відповідачки і квартирі та факт проживання у ній сина позивачки остання не навела жодного доказу на підтвердження таких обставин. Клопотань про надання часу для долучення доказів чи їх витребування, незважаючи на те, що судом зверталася увага на відсутність відповідних доказів, не заявляла.

Так само враховано судом дотримання балансу між захистом права власності нового власника, та захистом права особи на користування житлом. Зокрема квартира має загальну площу 45,1 кв.м., житлову 26,6 кв.м., у квартирі зареєстровано місце проживання виключно відповідачки. Доказів про наявність у відповідачки іншого житла не надано, так само як і доказів користування квартирою позивачкою.

При цьому позивачка може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження (про це вказувала ВП ВС у постанові від 31.10.2018 у справі №753/12729/15-ц).

Також враховано, що виконавчий напис в межах виконання якого позивачка набула право власності на квартиру, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення суду складено та проголошено 05.07.2021.

Суддя: В.І.Цитульський