Провадження № 2/638/1554/21
РІШЕННЯ

іменем України

15.07.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Овчаренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягненя середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар», в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 22.09.2020 р. №562-к «Про звільнення працівника підприємства», поновити його на роботі на посаді директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» з 23.09.2020 р., стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.09.2020 р. по день ухвалення рішення по справі, вирішити питання про розподіл судових витрат, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Уточнені позовні вимоги від 14 грудня 2020 року судом не прийняті.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що до 22.09.2020 року він працював на посаді директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури». 27.04.2020 року адміністрація підприємства його повідомила про майбутнє вивільнення у звязку зі скороченням посади. В обґрунтування незаконності звільнення посилається на те, що заходи зі скорочення штату підприємства не проводилися, відповідачем не дотримано вимог законодавства щодо обов`язку роботодавця працевлаштувати особу, посада якої скорочується, зокрема йому відповідачем не було запропоновано всі вакантні посади на підприємстві, які позивач міг обіймати з огляду на його кваліфікацію, освіту та досвід роботи, зокрема не було запропоновано посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод», яка була вакантною з 07.08.2020 р. по 07.09.2020 р. Ухвалою суду від 12 листопавда 2020 року було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

28 грудня 2020 року на адресу суду надійшов відзив ДНВП «Об`єднання Комунар», в якому відповідач заперечує проти доводів позовної заяви, вважає звільнення позивача було проведено з дотриманням приписів чинного законодавства та просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що відповідно до приписів 64 ГК України підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, у зв`язку з чим доцільність змін в організації виробництва і праці та скорочення штату, працівників, внесення змін до штатного розпису належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу). Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» №188 від 24.05.2018 р. внесено зміни у структуру управління підприємства, зокрема виведено зі структури управління підприємства філію ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» та директора вказаної філії, скорочено посади працівників філії та посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури», що свідить про дійсні зміни в організації виробництва і праці на підприємстві. 27.04.2020 року Позивач був належним чином попереджений про настпне вивільнення. Крім того, позивачу було запропоновано всі вакантні посади на на підприємстві, про що складено відповідні акти. Звільнення позивача відбулося зв погодженням з первинною профспілковою організацією ДНВП «Об`єднання Комунар». Відповідач зазначає, що на день виходу на роботу Позивача, а саме 10.09.2020 року, посада директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» Богодухівського електромеханічного заводу не була вакантною у зв`язку з чим не могла бути йому запропонованою. Вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідач просить залишити без задоволення як похідні від необґрунтованих вимог щодо поновлення на роботі.

29 січня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій з посиланням на судову практику Верховного Суду представник позивача наголошує на тому, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Крім того, посилається на те, що керівництвом ДНВП «Об`єднання Комунар» прийнято накази про скорочення посад з метою забезпечення наявності формальних підстав для звільнення саме Позивача із займаної посади, оскільки всі інші працівники філії були переведені на інші посади підприємства.

08.06.2021 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів судом, в якому він просить поновити йому процесуальний строк на подання клопотання та витребувати у відповідача завірені копії положень, посадових інструкцій директорів.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися про час та дату засідання були повідомлені належним чином, позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 197).

Представник відповідача в судове засідання з`явився, категорично заперечував проти задовлення позовних вимог.

Суд розглянувши заву представника відповідача про виклик та допит свідків вирішив залишити її без розгляду.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 91 ЦПК України, у заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Частиною 1 статті 183 ЦПК України передбачено, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; підстави заяви, відомості, що вимагаються цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Зі зімсту заяви вбачається, що свідки можуть підтвердити обставини вручення позивачу попередження про вивільнення, однак факт вручення повідомлення про майбутнє вивільнення 27.04.2020 сторонами визнається у заявах по суті справи.

Подана представником відповідача заява не містить відомостей визначених ЦПК України, крім того подана з пропуском процесуального строку та не містить клопотання про його поновлення, з огляду на викладене залишається судом без розгляду.

Суд розглянувши клопотання позивача про витребування письмових доказів вирішив залишити його без задоволення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Зі змісту клопотання позивача вбачається, що витребувані докази мають підтвердити наявність у період з 27.04.2020 р. по 22.09.2020 р. наявність вакантних посад, які позивачу не були запропоновані, а також відповідність кваліфікації та освіти позивача кваліфікаційним вимогам, що висуваються до посади директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод».

Однак судом вставнолено, що відповідач у відзиві визнає факт того, що позивач за рівнем кваліфікації та освіти міг займати посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод», однак така посада не була запропонована позивачу з тих міркувань, що станом на день виходу на роботу позивача 10.09.2020 р. така посада не була вакантною.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З урахуванням викладеного, відповідно до принципу пропорційності, суд вважає витребування перелічених позивачем доказів недоцільним, оскільки обставини, які вони можуть підтвердити сторонами не оспорюються.

Суд, дослідивши матеріали справи справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступні обставини:

Відповідно до частини другої, шостої статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи було попереджено за два місяці про майбутнє вивільнення.

Звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, передбачає вручення роботодавцем працівнику письмового повідомлення про скорочення та надання йому можливості переведення на інші посади. Відмова в переході на нову роботу або згода працівника має бути складена в письмовій формі. При скороченні персоналу роботодавець може пропонувати працівнику перехід на оплачувану нижче посаду, а вже працівник приймає рішення погодитися на неї чи ні. У разі порушення цих термінів працівник має право подати до суду позов про незаконність проведення процедури.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Судом встановлено що Позивач до 22 вересня 2020 року працював у ДНВП «Об`єднання Комунар».

Наказом Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» № 96-к від 02.02.2010 року ОСОБА_1 прийнято і зараховано на роботу провідним інженером відділу 034 (а.с. 60).

Наказом Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» № 1057-к від 10.09.2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» (а.с. 57).

Позивач з 29.05.2018 по 27.10.2019 перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 70-71, 74). Наказом № 119-п від 04.11.2019 позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 27.04.2020 (а.с. 82), наказом №40-п від 28.04.2020 року відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною продовжено до 30.11.2020 (а.с. 83-85).

Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» №180 від 22.05.2018 р. прийнято рішення про ліквідацію філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» та створено ліквідаційну комісію (а.с. 63-64).

Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» №188 від 24.05.2018 р. внесено зміни у структуру управління підприємства, зокрема виведено зі структури управління підприємства філію ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» та директора вказаної філії (п. 1 наказу) та скорочено посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» (п. 3 наказу) (а.с. 9, 65-66).

Позивача 27.04.2020 р. попереджено про скорочення посади та наступне вивільнення. Одночасно з попередженням позивачу було запропоновано посаду інженера з організації та нормування праці цеху 55. Позивач від підпису на персональному попередженні відмовився, про що було складено акт від 27.04.2020 року (а.с. 86, 87).

Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» №115-п від 10.09.2020 р. скасовано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до виповнення їй віку 6-ти років позивача з 10.09.2020 р. за його особистою заявою (а.с. 13, 90-91).

Адміністрація ДНВП «Об`єднання Комунар» 10.09.2020 р. звернулася до Первинної профспілкової організації ДНВП «Об`єднання Комунар» з поданням про надання згоди на звільнення позивача (а.с. 12, 97-98).

14.09.2020 року позивачу адміністрацією ДНВП «Об`єднання Комунар» запропоновано переведення на посаду провідний економіст по плануванню у відділ №7 та економіста по збуту І категорії у відділ №34, про що складено акти від 14.09.2020 р., з якими під підпис ознайомлено позивача (а.с. 14-15, 95-96).

14.09.2020 року позивач звернувся із заявою до генерального директора ДНВП «Об`єднання Комунар» щодо необхідності виконання ст. 49-2 КЗпП України та просив надати список всіх вакантних посад по ДНВП «Об`єднання Комунар» з дня скорочення посади директора філії по 17.09.2020 р., а також повідомити про посади, які відкриваються аж до дати звільнення (а.с. 17).

Згідно постанови засідання профкому Первинної профспілкової організації ДНВП «Об`єднання Комунар», оформленої протоколом №188 від 17.09.2020 р., вирішно надати згоду на звільнення позивача (а.с. 100).

Наказом від 22.09.2020 № 562 к Позивача було звільнено з посади директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» у зв`язку зі скороченням штату за ст. 40 п. 1 КЗпП України (а.с. 18, 102).

Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» №457-п від 07.08.2020 р. у зв`язку з переведенням на іншу посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» ОСОБА_2 покладено виконання обов`язків директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» з 10.08.2020 по 31.10.2020 року начальника виробництва філії ДНВП «Об`єднання Комунар» БЕМЗ ОСОБА_3 з виплатою різниці в окладах (а.с. 103).

Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» №536-п від 07.09.2020 р. на підставі ч. 1 ст. 32 КЗпП України начальника виробництва філії ДНВП «Об`єднання Комунар» БЕМЗ ОСОБА_3 призначено директором філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» (а.с. 104).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі №800/53817 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала правових підстав відступити від цих висновків.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 КЗпП України, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Сторонами визнається, що у зв`язку з переведенням на іншу посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» ОСОБА_2 в період з 10.08.2020 року по 07.09.2020 року на підприємстві була вакантною посада директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод».

Покладання виконання обов`язків директора філії на начальника виробництва філії ДНВП «Об`єднання Комунар» БЕМЗ ОСОБА_3 не змінюють статус посади, як вакантної. Вкзазана посада не була запропонована позивачу, що також не заперечується сторонами.

В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що станом на день виходу з відпустки позивча 10.09.2020 р. вказана посада вже не була вакантною.

Суд критично ставиться до вказаних стверджень відповідача, виходячи з того що саме на підприємстві лежить позитивний обов`язок запропонувати вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом періоду з моменту повідомлення позивача про майбутнє вивільнення 27.04.2020 р. по день його звільнення 22.09.2020 року. Виконання вказаного обов`язку не залежить від того чи перебуває у вказаний період позивач на роботі, чи у відпустці.

Відповідно до ч.1, 2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. - у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу що узгоджується з висновками Верховного Суду наведеному у постанові по справі №501/2316/15-ц від 26.08.2020 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, відповідно до якого: вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100,

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 р. ІV Постанови).

Судом встановлено, згідно розрахункових листів по заробітній платі ОСОБА_1 за лютий та березень 2018 року, заробітна плата складає 10 530,73грн.

Варховуючи, що Позивач знаходився у відпустці, тому вирахування середньої заробітної плати,відповідно до Порядку, проводилося за 2 місяці роботи, що передували виходу у відпустку, а саме лютий та березень 2018 року.

Виходячи зрозрахунку з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Вказані положення відповідають висновкам Верховного Суду що визначені у постанові від 05.08.2020 р. у справі №817/893/17, згідно якої суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори зі суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику.

Згідно зі статтею 264ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ст.. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч.1-3 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» (61070, м. Харків, вул. Рудика, 8, ) від 22.09.2020 р. № 562-к «Про звільнення працівника підприємства» щодо звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на посаді директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» з 23.09.2020 року.

Стягнути з Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.09.2020 року по 09.06.2021 у сумі 72095,34 грн. з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

Стягнути з Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна грн. 60 коп.).

Допустити негайне виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова в частині поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» та стягнення з середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах виплат за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 16 липня 2021 року

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Державне науково-виробниче підприємство «Об`єднання Комунар», , місцезнаходження: 61070, м. Харків, вул. Рудика, 8.

Суддя