ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1231/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4451/20 Категорія: 311000000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки та стягнення компенсації за невикористану відпустку,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом до ФОП ОСОБА_1 , посилаючись на порушення її трудових прав.

Позов мотивовано тим, що з 14.03.2017 по 31.01.2020 ОСОБА_2 працювала продавцем продовольчих товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у м. Умань у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Таким чином сторони перебували в трудових відносинах.

31.01.2020 позивачка була звільнена з роботи відповідно до п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні їй видано трудову книжку із неправдивими записами та частково замальованими коректором записами.

03.02.2020 ОСОБА_2 звернулась до Уманського міського центру зайнятості з метою стати на облік та подальшого пошуку роботи. Однак їй було відмовлено через невідповідність записів фактичним обставинам та замальовані записи.

Того ж дня, вона звернулась до відповідачки з проханням виписати нову трудову книжку з дотриманням норм законодавства. Недійсну трудову книжку ОСОБА_1 у неї забрала та поставила вимогу, щоб вона більше її не турбувала. На її неодноразові прохання повернути оформлену трудову книжку, відповідач не реагувала, в зв`язку з чим позивачка звернулась за захистом своїх трудових прав до Інспекції з праці Уманської міської ради.

Після цього, трудова книжка була надана останній 23.06.2020.

Крім того, цим відвідуванням Інспекції з праці Уманської міської ради було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 зобов`язана сплатити звільненому працівнику суму середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період часу із 01.02.2020 по 23.06.2020 в розмірі 18558,79 грн., зобов`язано її до 10.07.2020 усунути порушення законодавства, однак відповідачка це ігнорує та грошові кошти не виплатила.

Вважає, що середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку слід рахувати із 01.02.2020 по день подачі позову 10.11.2020 в розмірі 23038,36 грн.

Крім того, при проведені перевірки ФОП ОСОБА_1 працівниками Інспекції з праці Уманської міської ради здійснено розрахунок компенсації за невикористану нею відпустку, яка становить 7905,72 грн.

Посилаючись на такі обставини, вважаючи, що відповідач порушує її трудові права, позивачка просила:

-визнати недійсним запис №2 в трудовій книжці ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , в якому записано: «Звільнена з роботи по угоді сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України. Наказ №2 від 31.01.2020»;

-встановити день звільнення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-зобов`язати ФОП ОСОБА_1 видати новий наказ про звільнення ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України із 23 червня 2020 року та внести новий запис в трудову книжку ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 , зазначивши номер та дату нового наказу і дату звільнення 23 червня 2020 року;

-стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 23038,36 грн.;

-стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7905,72 грн.;

-стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року позов задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог. Зокрема, суд встановив, що відповідачка порушила процедуру звільнення ОСОБА_2 , у зв`язку з чим остання має право на стягнення з роботодавця середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та на компенсацію за невикористану відпустку.

Рішення оскаржено відповідачкою в апеляційному порядку.

На обґрунтування підстав для апеляційного оскарження, вона вказує, що позов зареєстровано 10.11.2020, тоді як провадження у справі відкрито 19.01.2021. Тому, це є підставою для скасування рішення у даній справі.

10.02.2021 відповідачка подала до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, проте заява була злочинно проігнорована.

По суті позовних вимог, відповідачка вказує, що деякі висновки суду ґрунтуються на припущеннях. Стверджує, що ОСОБА_2 була звільнена відповідно до вимог трудового законодавства з виплатою усіх коштів, що підтверджується наявними документами та свідками, яких суд відмовився допитувати.

Посилаючись на такі аргументи, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає її безпідставною, просить рішення суду залишити без змін як законне та правильне.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачаються такі фактичні обставини.

Позивачка перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 з 14.03.2017, що підтверджується записом в трудові книжці (а.с. 8), трудовим договором від 13.03.2017 (а.с. 30), наказом (розпорядженням) №1 від 13.03.2017 про прийняття ОСОБА_2 на роботу 14.03.2017 ФОП ОСОБА_1 в продуктовий магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на посаду продавець (а.с. 31), повідомленням про прийняття на роботу працівника ОСОБА_2 , поданим до Уманського НУ ДФС 13.03.2017 (а.с. 32).

Позивачку звільнено з роботи 31.01.2020, що підтверджується наказом №2 від 31.01.2020, в копії якого міститься запис про отримання трудової книжки позивачкою не в день звільнення, а 23.06.2020 (а.с. 37).

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за січень 2020 року останнім робочим днем вказано 31.01.2020 (а.с. 37 зв.).

Відповідно до розрахункової відомості нарахування та виплати заробітної плати за 2020 рік працівнику ОСОБА_3 за січень 2020 року нараховано та виплачено заробітну плату за 168 годи відпрацьованого часу в сумі 4723 грн. Заробітна плата за І половину січня 2020 року виплачена 15.01.2020 в сумі 1901 грн., за ІІ половину січня 2020 року 30.01.2020 в сумі 1901 грн. (а.с. 36 зв.).

Актом інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ЧК-ОМС-4/1143/АВ від 23.06.2020 виявлено, що при звільненні працівника ОСОБА_2 виплату всіх сум, що належать від роботодавця ФОП ОСОБА_1 проведено не в день звільнення. Крім того, встановлено, що працівнику не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 14.03.2017 до 31.01.2020 (а.с. 26 зв.).

Таким чином, встановлено, що позивачку звільнено з роботи 31.01.2020, трудову книжку вручено їй 23.06.2020.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із таких норм закону.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України).

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці», визначено таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Крім того, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 (далі Інструкція №58), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

З матеріалів справи встановлено, що при звільненні ОСОБА_2 31.01.2020 роботодавець затримав видачу трудової книжки до 23.06.2020. Тому відповідно до вищевказаних норм, днем звільнення вважається день видачі трудової книжки, про що роботодавець зобов`язаний видати наказ та внести відповідний запис до трудової книжки.

Так як вина роботодавця щодо затримки у видачі трудової книжки не спростована, тому днем звільнення вважається день фактичної видачі трудової книжки 23.06.2020. За період з 01.02.2020 до 23.06.2020 роботодавець несе відповідальність у зв`язку з таким порушенням трудових прав працівника шляхом зобов`язання сплатити останньому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України.

Після 23.06.2020 та до дня фактичного розрахунку з працівником роботодавець несе відповідальність на підставі ст. 117 КЗпП України шляхом виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Встановивши, що за два останні повні місяці роботи ОСОБА_2 отримала 8896,00 грн. (4173,00 грн. за грудень 2019 року та 4723,00 грн. за січень 2020 року), відпрацювавши за цей період 39 робочих днів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що середньоденна заробітна плата позивачки становила 228,10 грн.

Період, за який необхідно стягувати середньоденну заробітну плату, а саме з 01.02.2020 та, як заявлено у позові, до дня звернення з позовом 10.11.2020, становить 194 робочі дні.

Однак, так як у позові заявлено суму 23038,68 грн. за 101 робочий день, колегія суддів, розглядаючи спір в межах позовних вимог, вважає за необхідне задовольнити позов саме в межах цієї суми.

Що стосується грошової компенсації за невикористану відпустку, то колегія суддів виходить із такого.

Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.001.2004 року № 5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано, що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Згідно з пунктом 2 Порядку виплата компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилається на те, що за всі роки перебування у трудових відносинах з відповідачкою вона не використовувала своє право на щорічну відпустку, при звільненні з роботи компенсацію за невикористану відпустку не отримувала, а тому згідно з її розрахунками, долученими до позовної заяви (а.с. 13), вона претендує на стягнення з відповідачки компенсацію за невикористані 69 днів відпустки в сумі 7905,72 грн.

Факт невиплати компенсації за невикористану відпустку також підтверджений Актом інспекційного вдвідувавння юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ЧК-ОМС-4/1143/АВ ( а.с. 21-28).

ФОП ОСОБА_1 не надала підтверджень своїм доводам по розрахунку з робітницею.

Натомість, твердження позивачки і розрахунки не спростовані.

Колегія суддів перевірила розрахунок компенсації за невикористану відпустку, внаслідок чого встановила, що заявлена в позові сума до стягнення в розмірі 7905,72 грн. підлягає до задоволення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі на те, що деякі висновки суду не ґрунтуються на доказах, а саме що при звільненні позивачці було видано трудову книжку із записами, які не відповідали дійсності та не мали до неї ніякого відношення, в трудовій книжці були деякі записи замальовані коректором, а також на те, що Уманський міський центр зайнятості відмовив позивачці у прийнятті на облік для пошуку роботи через невідповідність записів фактичним обставинам, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком міськрайонного суду у тому, що ці обставини не впливають на висновок суду про стягнення середньої заборгованості за вимушений прогул та за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

В матеріалах справи достатньо належних та допустимих доказів для вирішення цього спору.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що рішення підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що суд порушив п`ятиденний строк для відкриття провадження у справі з дня надходження позову.

Процесуольний закон не передбачає такої підстави для скасування рішення. Крім того, суд першої інстанції відкрив провадження у справі на наступний день після отримання підтвердження про місце реєстрації відповідачки.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не спростовує висновки суду першої інстанції. Міськрайонним судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, достатніх підстав для його скасування чи зміни не встановлено.

Судові витрати залишаються за апелянткою.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді