Справа № 758/142/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Гайдай К. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 не з`явився,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвеструм" - представник не з`явився,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвеструм" про визнання кредитного договору частково недійсним та розірвання такого,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому просить визнати частково недійсним кредитний договір від 03 листопада 2020 року № 01076-11/2020, укладений між сторонами, в частині пункту 1.3 цього договору щодо нарахування відсотків; розірвати такий договір.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між сторонами було укладено кредитний договір. Отримано кредит у розмірі 1000,00 грн шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача. Вважає, що не було дотримано форму договору, оскільки підписала лише заявку, а відтак не була повідомлено про реальну вартість позики, не ознайомлено із умовами договору, а тому такі є несправедливими, чим порушено Закон України "Про споживче кредитування" та Закон України "Про захист прав споживачів". Позивачу не було відомо про те, що розмір відсотків прив`язаний до суми несвоєчасного виконання зобов`язання та вважав, що бере кредит з процентною ставною 2 % на місяць, а не на день. Разом із тим, просить розірвати спірний договір у зв`язку з істотною зміною обставин у відповідності до ст. 652 ЦК України, адже сума кредиту для позивача стала значною та ставить його у скрутне матеріальне становище. У зв`язку з наведеним просить задовольнити позов.

24 травня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що між сторонами було укладено договір про надання фінансового кредиту. Наводить аргументи, що відповідачем надано фінансову послугу шляхом направлення пропозиції у вигляді комерційного електронного повідомлення укласти електронний договір на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет, заповнивши відповідний формуляр заяви. Таким чином, саме з моменту заповнення заяви електронний договір був укладений, тобто дотримано ЗУ «Про електронну комерцію». Щодо форми укладення спірного договору то така також була дотримана, адже договір був підписаний за допомогою одноразового індикатора, що відповідає вимогам чинного законодавства. Щодо форми спірного договору наводить аргументи, що на нього не поширюється дія ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки такий договір укладався строкам до одного місяця. Будь-яких доказів щодо несправедливості умов кредитного договору позивачем не подано. Відтак просить у позові відмовити.

18 січня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

19 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судове засідання позивач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце, дату та час цього засідання. 13 липня 2021 року на електронну адресу суду подано до суду клопотання про розгляду справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлялись про місце, дату та час цього засідання. Відповідачем подано відзив на позов. Суд вважає за можливе розгладнути справу у відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Суд установив, 03 листопада 2020 року між сторонами укладено договір про надання фінансованого кредиту № 01076-11/2020 (далі - договір).

Відповідно до умов договору товариство надало клієнту фінансовий кредит у розмірі 1000,00 грн, а клієнт зобов`язується повернути його та сплатити проценти за користування кредитом. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 2 грудня 2020 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною договору (п. п. 1.1- 1.3, 2.1 договору).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Позивач наводить у позовній заяві доводи укладення спірного договору шляхом підписання заявки на отримання кредитних коштів через мережу Інтернет, через що не дотримано письмову форму такого договору. Такі аргументи суд оцінює критично, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» (далі Закон) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до ст. 12 Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до абзацу другого ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно з ст. 652 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 цього Кодексу договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Із матеріалів справи суд установив, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою заповнення заявки у мережі Інтернет, укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму, а відтак вважається таким, що укладений у письмовій формі у відповідності до ст. ст. 205, 207 ЦК України.

Разом із тим, аналіз змісту умов договору засвідчує, що останній містить усі істотні умови для відповідного виду договору з яких сторони досягли згоди, а відтак суд прийшов до переконання, що відсутні підстави для визнання його недійсним в частині нарахування відсотків в силу прямої вказівки закону, на що посилався позивач у позовній заяві, а тому доводи останнього з цього питання суду оцінює критично, адже спростовані встановленими обставинами.

Доводи позивача щодо того, що умови оспорюваного договору є несправедливими, так як відсоткова ставка за користування кредитом є надмірно великою, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк тридцять днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була йому відома в момент укладення договору, адже була фіксованою, а відтак порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості такої умови договору не встановлено.

Щодо доводів позивача про застосування до оспорюваного договору умов Закону України «Про споживче кредитування», то такі оцінюються судом критично, адже на правовідносини за оспорюваним договором не розповсюджується дії цього Закону, оскільки кредит надано строком до одного місяця, що відповідає вимогам Закону (п. 1.7 договору, п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, під час розгляду справи судом останній не встановив законних підстав недійсності договору в частині, адже позивачем цього не доведено у відповідності до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про те, що відповідачем подано належні та допустимі докази укладення між сторонами спірного договору про надання фінансового кредиту та отримання позивачем кредиту у розмірі 1000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом, а відтак відсутні підстави для визнання договору в частині п. 1.3 недійсним, а тому у цій вимозі позову необхідно відмовити за недоведеністю.

Щодо вимоги позову про розірвання договору від 03 листопада 2020 року № 0107-11/2020, суд прийшов до наступного.

Основними аргументами для розірвання спірного договору позивач наводить істотну зміну обставин, які змінились настільки, що якби вони були передбачені позивачем, то договір не був би укладений. Такими обставинами наводить те, що сума заборгованості перед відповідачем є значною та її виплата ставить позивача у скрутне матеріальне становище, виплата боргу стала для позивача непомірним тягарем.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Попри те, із матеріалів справи суд не встановив, а позивач не довів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України наявність одночасно умов передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України що є підставами для розірвання договору, а тому у цій вимозі позову необхідно відмовити за недоведеністю.

У відповідності до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено та позивач звільнений від слати судового збору, останні необхідно компенсувати за рахунок держави

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвеструм" про визнання кредитного договору частково недійсним та розірвання такого - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвеструм", місцезнаходження - місто Київ, вулиця Ярославська, будинок № 6, .

Повне судове рішення складено 13 липня 2021 року.

Суддя О. І. Якимець