Справа № 604/820/20
Провадження № 2/604/54/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі

головуючої - судді Сидорак Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Ілик Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади Підволочиського району про визнання права, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - адвокат Кулеба І.І. звернулася в суд із позовною заявою до Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади Підволочиського району про визнання права на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Підволочиського району, Тернопільської області, що належить позивачу, як члену КСГП «Урожай», покликаючись на наступне. З 1995 року по 2000 рік позивач працював у колективному сільськогосподарському підприємстві «Урожай», що в с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області. 29 січня 1996 року КСГП «Урожай» було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ТР №29. До даного державного акту було додано список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, як співвласників колективної власності на землю. Коли ж позивач, перебуваючи у впевненості, що має право на земельну частку (пай), оскільки в роки розпаювання працював у КСГП «Урожай» і був його членом, захотів узаконити своє право, то виявилося, що його не включено до вищевказаного списку. Оскільки позивач не був включений у списки пайовиків, то відповідно і не отримував сертифікат на право на земельну частку (пай). Зазначає, що на момент розпаювання земель колгоспу «Урожай» с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області ОСОБА_1 був його членом, а тому мав право на отримання земельної частки (паю), як співвласник колективної власності на землю. Обґрунтовуючи свою позицію, представник позивача покликається на Указ Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст.ст. 22, 23, 122 ЗК України, ст.ст. 328, 346 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». На підставі наведеного, адвокат Кулеба І.І. просить суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Підволочиського району, Тернопільської області, що належить йому, як члену КСГП «Урожай».

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 09.09.2020 року відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 12.03.2021 року закрито підготовче провадження у цій справі та справу призначено до судового розгляду.

12.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому вони зазначають, що відповідно до копії трудової книжки позивач дійсно працював у КСП «Урожай», проте немає відпрацьованих днів у 1995 році, кількість відпрацьованих днів у 1996 році - 14 днів, у 1997 році - 272 дні, у 1998 році - 267 днів, у 1999 році - 268 днів, у 2000 році- 143 дні. Вказує, що позивач у позові не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом; вимог про оскарження дій та рішень КСП, а також посадових осіб, які такі списки затверджували, не заявляв, а також не довів наявність поважних причин пропуску позовної давності та звернувся до суду за спливом 26 років з моменту, коли він набув право на земельну частку (пай). Вважають, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

13.04.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на відзив, в яких адвокат зазначає, що про порушене право позивачу стало відомо, коли той звернувся у відділ Держгеокадастру у Тернопільській області із заявою про видачу йому сертифікату, та відповідно отримав відповідь, що він не включений у список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Урожай», що в с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Зазначає, що невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Вказує, що архівна копія повного тексту рішення протокол №3 загальних зборів членів колгоспу «Урожай» село Лозівка від 09 грудня 1996 року, свідчить про те, що ОСОБА_1 був членом КСП на день видачі державного акту - 29.01.1996 року. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Представник позивача - адвокат Кулеба І.І. подала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та просила задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача - Безанюк Т.С. подала заяву, в якій зазначила, що проти позову заперечують, з підстав, викладених у відзиві.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Згідно з п. 2 вищевказаного Указу, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу,сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі ст. 2 Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899-ІV від 05.06.2003 року, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п. 17 розділу X «Перехідних положень» Земельного кодексу).Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

За змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин та Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: - перебування в членах КСП на час паювання; - включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю;- одержання КСП цього акта.

Таким чином, право на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

Згідно з Указом Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», прийняття якого мало на меті забезпечення реалізації невідкладних заходів щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва, колективному сільськогосподарському підприємству «Урожай» с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області було видано державний акт на право колективної власності на землю.

З листа Відділу у Підволочиському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №0-19-0.32-435/112-20 від 15.06.2020 року вбачається, що згідно журналу реєстрації державних актів на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею виданий державний акт на право власності на землю КСП «Урожай» серії ТР № 29 від 29.01.1996 року.

На підтвердження свого членства у колективному сільськогосподарському підприємстві «Урожай» с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області позивач надав копію трудової книжки колгоспника серії № НОМЕР_1 , видану 15.03.1998 року на ім`я ОСОБА_1 1981 року народження, а також довідку Підволочиського районного комунального трудового архіву №252 від 22.06.2020 року про перебування ОСОБА_1 членом КСГП «Урожай» з липня 1995 року по липень 2000 року.

Відповідно до інформації №31-19-0.32-475/112-20, наданої 14.07.2020 року Відділом у Підволочиському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, згідно додатку №1 до Державного акта на право колективної власності на землю серії ТР № 29, виданого КСП «Урожай» від 29.01.1996 року, громадянин ОСОБА_1 не включений в Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства.

З довідки Архівного відділу Підволочиської районної державної адміністрації від 06 жовтня 2020 року № 36/01-16, про виписку із рішень протоколу №3 загальних зборів членів колгоспу «Урожай» село Лозівка від 9 грудня 1996 року, вбачається, що згідно порядку денного виступив голова правління ОСОБА_3 , який зазначив, що члени колгоспу частково брали участь у колгоспному виробництві і не мають виробленого мінімуму вихододнів, внесена пропозиція виключення їх з членів колгоспу, а через рік прийняти відповідне рішення про членство в колгоспі… ОСОБА_1 .

Відповідно до трудової книжки колгоспника серії № НОМЕР_1 , позивач у 1995 році немає відпрацьованих днів, кількість відпрацьованих у 1996 році днів становить 14, у 1997 році - 272 дні, у 1998 році - 267 днів, у 1999 році - 268 днів, у 2000 році - 143 дні. Разом з тим, у відомостях, долучених до довідки Підволочиського районного комунального трудового архіву №252 від 22.06.2020 року, зазначено, що виробіток трудо/виходо/днів ОСОБА_1 становить у: 1995 році - 6,5+18, 1996 році - 15, 1997 році - 272, 1998 році - 267, 1999 році - 268, 2000 році - 7+73.

Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації на запит адвоката 29.06.2021 року надана архівна копія повного тексту протоколу №3 загальних зборів членів колгоспу «Урожай» село Лозівка від 09 грудня 1996 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_1 на день видачі державного акту - 29.01.1996 року, був членом КСП «Урожай» село Лозівка, а лише 09 грудня 1996 року загальними зборами членів колгоспу прийнято рішення про виключення його з членів колгоспу.

Судом встановлено, що позивач з 1995 року по 2000 рік безперервно працював у КСП «Урожай», державний акт на право колективної власності на землю виданий КСГП «Урожай» с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області 29 січня 1996 року, а тому він має право на земельну частку (пай), оскільки в роки розпаювання працював у КСГП «Урожай» та був його членом на день видачі акта на право колективної власності на землю КСГП.

У позові представник позивача зазначає, коли ОСОБА_1 , перебуваючи у впевненості, що має право на земельну частку (пай), так як під час розпаювання працював у КСГП «Урожай» і був його членом, виявив бажання узаконити своє право, то з`ясувалося, що він не включений до списку членів колективного сільськогосподарського підприємства, що підтверджено інформацією №31-19-0.32-475/112-20 Відділу у Підволочиському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 14.07.2020 року.

Суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на земельну частку (пай), а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Разом з тим, при вирішенні справи суд враховує позицію Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №637/53/18, в якій Верховний Суд врахував, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно з статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статтей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Посилання позивача на те, що він не знав про порушення його прав, на переконання суду, не доводять поважності пропуску строку, оскільки відповідно до матеріалів справи він вважав себе членом КСГП «Урожай», проте тривалий час не звертався до уповноважених органів за вирішенням питання оформлення права на земельну ділянку (не вчиняв жодних дій, направлених на включення його до списку-додатка до Державного акта на право колективної власності на земельну ділянку до проведення розпаювання, не наполягав на перепаюванні земель після його проведення, тощо), а із зазначеним позовом звернувся до суду більше ніж через 20 років.

На думку суду, слушними є доводи відповідача про те, що прояв звичайної необачності позивачем, а також правова необізнаність не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки на час розпаювання позивач був дієздатним і мав об`єктивну можливість вчасно отримати відповідну правову допомогу.

Відповідно до усталеної судової практики член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

З урахуванням наведених обставин, враховуючи, що позивач не довів наявність поважних причин пропуску позовної давності та звернувся до суду за спливом 24 років (з року видачі державного акта) з моменту, коли він набув право на земельну частку (пай), до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Керуючисьст. 58 Конституції України, ст.ст. 2-13, 19, 77-80, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 5, 328 ЦК України, ст.ст. 71, 75, 76, 80 ЦК Української РСР, ст.ст. 22, 23, 122 ЗК України, Указом Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: с. Терпилівка, Підволочиський район; РНКПП НОМЕР_2 ) до Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади Підволочиського району (юридична адреса: с. Скорики, вул. Б. Хмельницького, 1б, Підволочиський район, Тернопільська область) про визнання права не земельну частку (пай) - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.Б. Сидорак