ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6094/21 Справа № 201/3099/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Деркач Н.М.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.,

за участю секретаря Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , треті особи Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і свідоцтв про право власності, припинення права власності на нерухоме майно і скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і свідоцтв про право власності, припинення права власності на нерухоме майно і скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії.

В обгрунтування позову Дніпровська міська рада посилалася на те, що земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 22 червня 2005 року № 119854 ОСОБА_6 було видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме - торгівельний павільйон продовольчих товарів літ. А-1, А1 -1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б.

02 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу торгівельного павільйону продовольчих товарів літ. А-1, А1-1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності без прийняття в експлуатацію на торгівельний павільйон літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, А2-1, загальною площею 370.2 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищезазначеного рішення суду за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі № 201/4629/14-ц та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_1 було набуто право власності на торгівельний павільйон після його реконструкції, скасовано.

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року ОСОБА_1 здійснила розпорядження майном шляхом укладення договорів купівлі-продажу з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що в Реєстр речових прав на нерухоме майно внесено відповідні записи.

Згідно листа управління державного архітектурно-будівельного контролю від 01 листопада 2018 року № 4 /1-696 відомості щодо дозвільної документації (повідомлення про початок виконання будівельних робіт, дозвіл на виконання будівельних робіт, декларація про готовність об`єкта до експлуатації) по об`єкту, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.

Земельна ділянка, на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно, належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст. ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Спірний об`єкт, побудований ОСОБА_1 , підлягає знесенню за рахунок останньої, а земельна ділянка - приведенню у придатний для використання стан. ОСОБА_1 в порушення вимог чинного законодавства було збільшено площу торговельного павільйону, в результаті чого створено новий об`єкт нерухомого майна зі збільшеним розміром загальної площі. Своїми діями ОСОБА_1 порушила права Дніпровської міської ради, як власника земельної ділянки. Внаслідок самочинного збільшення площі торговельного павільйону з користування Дніпровської міської ради поза її волею вибула земельна ділянка по АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного позивач просив суд визнати недійсними вказані договори купівлі-продажу і свідоцтва, скасувати записи про державну реєстрацію права власності, припинити право власності і зобов`язати відповідача ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна, яке складається з: торгівельний павільйон з навісом, загальна площа якого не повинна перевищувати 75.6 кв. м., стягнути судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не дано належної правової оцінки доказам, наданим позивачем, зокрема, не взято до уваги, що відповідач ОСОБА_1 не мала права на відчуження не введеного в експлуатацію належним чином обєкта самовільного будівництва.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 червня 2005 року № 119854 ОСОБА_6 було видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме - торговельний павільйон продовольчих товарів літ. А-1, А1 -1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б.

02 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу торговельного павільйону продовольчих товарів літ. А-1, А1-1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі № 201/4629/14-ц було визнано за ОСОБА_1 право власності без прийняття в експлуатацію на торговельний павільйон літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, А2-1, загальною площею 370.2 кв. м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вищезазначеного рішення суду за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі № 201/4629/14-ц скасовано та ухвалено нове рішення, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_1 було набуто право власності на торгівельний павільйон після його реконструкції, скасовано.

ОСОБА_1 здійснила розпорядження спірним майном шляхом укладення договорів купівлі-продажу, про що в Реєстр речових прав на нерухоме майно внесено відповідні записи: ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 3070, виданий 02 липня 2013 року, номер запису про право власності: 1490349, державний реєстратор - приватний нотаріус Лозенко В.В.; ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року, номер запису про право власності: 5718634, державний реєстратор - Василенко Б.В., Дніпропетровське міське управління юстиції, Дніпропетровська обл.; ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 672, виданий 06 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9302814, державний реєстратор - приватний нотаріус Скосарєва В.В.; ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 674, виданий 06 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9303298, державний реєстратор - приватний нотаріус Скосарєва В.В.; ОСОБА_4 на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, виданий 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності: 14334980, державний реєстратор - приватний нотаріус Сисоєнко І.В.; ОСОБА_5 на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, виданий 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності: 14334993, державний реєстратор - приватний нотаріус Сисоєнко І.В.; ОСОБА_4 на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, виданий 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності: 14334923, державний реєстратор - приватний нотаріус Сисоєнко І.В.; ОСОБА_5 на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, виданий 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності: 14334959, державний реєстратор - приватний нотаріус Сисоєнко І.В..

Згідно листа управління державного архітектурно-будівельного контролю від 01 листопада 2018 року № 4 /1-696 відомості щодо дозвільної документації (повідомлення про початок виконання будівельних робіт, дозвіл на виконання будівельних робіт, декларація про готовність об`єкта до експлуатації) по об`єкту розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.

Звертаючись до суду з позовом, Дніпровська міська рада посилалася на те, що земельна ділянка, на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно, належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності відповідно до ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги Дніпровської міської ради не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У статті 376 ЦПК України передбачено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦКУкраїни).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України та ст. ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України врегульовано порядок розпорядження землею.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Станом на момент звернення позивача до суду з позовом ОСОБА_1 було збільшено загальну площу торговельного павільйону з 75,6 кв.м до 370,2 кв.м та не вчинено будь-яких дій щодо оформлення правоустановчих документів на зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_1 у відповідному розмірі.

Наведені обставини свідчать про порушення відповідачем прав та інтересів Дніпровської міської ради.

Так, матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 червня 2005 року № 119854 ОСОБА_6 було видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме - торговельний павільйон продовольчих товарів літ. А-1, А1 -1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б.

02 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу торговельного павільйону продовольчих товарів літ. А-1, А1-1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б.

06 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини торговельного павільйону, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 з прибудовами літ.А1-1, А2-1, загальною площею 370,2 кв.м.

06 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини торговельного павільйону, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 з прибудовами літ.А1-1, А2-1, загальною площею 370,2 кв.м.

У зазначених договорах указано, що відчужуваний павільйон належить продавцю ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року. (а.с.27,28 т.1)

Однак, матеріалами справи встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року, яким за ОСОБА_1 визнано право власності без прийняття в експлуатацію на торговельний павільйон літ. А-1 з прибудовами літ.А1-1, А2-1, загальною площею 370,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року.

Тобто, правова підстава, на якій ОСОБА_1 набула право власності на торговельний павільйон літ. А-1 з прибудовами літ.А1-1, А2-1, загальною площею 370,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , була скасована.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Наведені вище фактичні обставини справи та норми закону свідчать про наявність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі продажу 1/2 частини спірного торговельного павільйону, літ. А-1 з прибудовами літ.А1-1, А2-1, загальною площею 370,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладених 06 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з кожним окремо.

Тобто позовні вимоги Дніпровської міської ради про визнання недійсними указаних вище договорів підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв від 21.04.2016 року № 708 та 711, виданих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відповідно, про право власності на частину торговельного павільйону літ. А-1 з прибудовами літ.А1-1, А2-1, загальною площею 370,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , то колегія суддів також вважає їх такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 21 квітня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , кожна окремо, на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу отримали свідоцтва № НОМЕР_1 та 711 про право власності на частину торговельного павільйону літ. А-1 з прибудовами літ.А1-1, А2-1, загальною площею 370,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.29,30)

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно посвідчує наявність відповідного права, однак, не є правочином. При цьому, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. Таким чином, оскільки договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 06 квітня 2015 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з кожним окремо, визнані в судовому порядку недійсними, то свідоцтва про право власності на спірний павільйон, якими посвідчено право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на об`єкт нерухомості, підлягають визнанню недійсним.

Оскільки позивач, як власник земельної ділянки, на якій розташовано частину спірного нерухомого майна без вводу в експлуатацію, не може реалізувати свої права власника у зв`язку з існуванням документа, що посвідчує таке право за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , апеляційний суд вважає, що права та інтереси Дніпровської міської ради підлягають захисту у спосіб, що визначено останнбою, а саме - шляхом визнання свідоцтв № 708 та 711 від 21 квітня 2016 року про право власності недійсними. При цьому порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту відповідно до статті 16 ЦК України, за частиною 3 якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Водночас, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 927/849/17 та від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 915/1844/18 зазначено, що «отже, як підставно зазначили суди попередніх інстанцій, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких, згідно зі статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», провадиться державна реєстрація права власності, яке вони посвідчують, а визнання недійсним і скасування свідоцтв про право власності на майно має на меті захист прав позивача на земельну ділянку, на якій це майно розміщене з порушенням положень закону.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, що його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту.

Тобто, враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги Дніпровської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з кожним окремо, то видача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 свідоцтв № 708 та 711 від 21 квітня 2016 року про право власності на частини спірного павільйону є неправомірною, тому позовні вимоги про визнання недійсними указаних свідоцтв підлягають задоволенню.

При цьому апеляційний суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно, оскільки визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з кожним окремо, та свідоцтв № 708 та 711 від 21 квітня 2016 року про право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на частини спірного павільйону призведуть до відновлення порушеного права позивача.

Що стосується позовних вимог Дніпровської міської ради про скасування у Державному реєстрі речових прав записів про державну реєстрацію права власності на спіний обєкт нерухомого майна за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , то колегія суддів приходить до висновку про їх часткове задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У відповідності до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Крім того, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

За наведених обставин, враховуючи визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна та свідоцтв про право власності на нього, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги Дніпровської міської ради та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 , індексний номер 20538141, ОСОБА_3 , індексний номер 20539444, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У задоволенні позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_1 слід відмовити, скасування 09 квітня 2015 року апеляційним судом рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року про визнання за ОСОБА_1 права власності на торговельний павільйон літ. А-1 з прибудовами літ.А1-1, А2-1, загальною площею 370,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав.

Розглядаючи позовні вимоги Дніпровської міської ради про зобовязання відповідача ОСОБА_1 повернути земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно прибудованої до павільйону прибудови, апеляційний суд не знаходить підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц висловилася, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: 1) істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; 2) неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про зобовязання відповідача ОСОБА_1 повернути земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно прибудованої до павільйону прибудови.

Крім того, апеляційним судом береться до уваги, що 02 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу торгівельного павільйону продовольчих товарів літ. А-1, А1-1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б.

Зазначений договір є чинним та недійсним не визнавався.

Що стосується позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача ОСОБА_4 , то апеляційний суд зазначає про таке.(а.с.225 т.1)

Частиною 1 ст. 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлений загальний строк позовної давності, який має тривалість у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Матеріали справи свідчать, що Дніпровська міська рада не була стороною у справі, в якій Жовтневим районним судом 16 квітня 2014 року ухвалено судове рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний обєкт нерухомого майна. І зазначене рішення суду було оскаржено прокурором Дніпропетровської області, а не Дніпровською міською радою, як зазначено представником відповідача.

На підставі наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Дніпровської міської ради, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги позивача та позовних вимог, слід стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у сумі 26 275 грн., тобто по 5255 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і свідоцтв про право власності, припинення права власності на нерухоме майно і скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 06 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєвою Вікторією Вікторівною, та зареєстрований у Реєстрі за номером 672, номер запису про право власності 9302814, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1.

Визнати недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 06 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєвою Вікторією Вікторівною, та зареєстрований у Реєстрі за номером 674, номер запису про право власності 9303298, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Іриною Вікторівною, зареєстроване у Реєстрі за номером 708, про належність на праві власності 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - по 1/4 частині ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Іриною Вікторівною, зареєстроване у Реєстрі за номером 711, про належність на праві власності 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме по 1/4 частині ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 , індексний номер 20538141 від 06.04.2015 17:55:43, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 672, виданий 06 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9302814.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію правОСОБА_3 , індексний номер 20539444 від 06.04.2015 18:49:47, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 674, виданий 06 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9303298.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_4 , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334980.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_4 , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334923.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_5 , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334993.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_5 , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334959.

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, про припинення права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер обєкта 1, скасування у Державному реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та зобовязання ОСОБА_1 знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75, 6 кв.м., відмовити.

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у сумі 26 275 грн., тобто по 5255 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко