КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року місто Київ.

Справа 754/6863/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8736/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепи О.В.

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року ( у складі судді Сенюти В.О. , повний текст судового рішення складено 18.03.2021 року)

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руднік Наталія Миколаївна про визнання недійсним договору, -

встановив:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_4 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Руднік Н.М. про визнання договору недійним.

Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що 25.05.2017 року ОСОБА_3 скоїв умисне вбивство ОСОБА_5 - чоловік позивача. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні умисного вбивства, призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі, частково задоволено цивільний позов ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_3 на користь кожного позивача по 300000 грн. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.03.2020 року залишено без змін вирок першої інстанції. ОСОБА_3 перебуваючи під вартою, 01.12.2017 року подарував Ѕ частину належної йому квартири АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_1 . Вказаний. Договір дарування було вчинено з метою уникнення відшкодування моральної шкоди ОСОБА_4 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . На підставі викладеного, позивач просить визнати договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , вчинений 01.12.2017 року і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руднік Н.М. - недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року задоволено позовні вимоги.

Визнано договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руднік Наталії Миколаївни - недійсним.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням, ОСОБА_1 17 квітня 2021 року звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В апеляційні скарзі вказує на те, що районний суд при розгляді даної справи не врахував усі обставини та не здійснив їх перевірку, не надав оцінку усім доказам, не вислухав пояснення усіх учасників справи, що призвело до однобокого розгляду справи та в подальшому - ухвалення незаконного та необ`єктивного рішення.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що Відповідач ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому на праві власності 1/2 частки квартири своїй дружині ОСОБА_1 , був обізнаний про звернення позивача із цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди не відповідають дійсності, як і не відповідає дійсності твердження суду про те, що дії Відповідачів були направлені на фіктивний перехід власності на 1/2 частину квартири з метою приховати це майно від виконання в майбутньому можливого судового рішення. Крім того, на момент слухання кримінальної справи і на момент звернення Позивача до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним були відсутні будь які рішення щодо накладення арешту на Ѕ частину квартири та відсутні будь які постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 коштів.

Також зазначає, що приватним нотаріусом під час укладання та підписання спірного договору дарування, було перевірено відсутність будь-яких обмежень, передбачених чинним законодавством України для посвідчення правочину та зроблені відповідні витяги. Також при укладенні договору дарування були дотримані загальні вимоги для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, тому такий правочин не може бути визнаний фіктивним. На момент укладення договору дарування у Відповідача було відсутнє будь яке зобов`язання перед Позивачем. Станом на день укладення договору Відповідач не перебував у статусі «Боржника» по жодному із виконавчих чи інших проваджень, а тому, мав право розпоряджатись належним йому майном.

Просить звернути увагу суду на те, що укладання договору дарування було обумовлено перш за все тим, що ОСОБА_3 на момент перебування в КП «СІЗО» м. Києва мав чималу кількість захворювань, які перешкоджали нормальному існуванню та ставили під реальну загрозу його життя.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням, 06 травня 2021 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулась безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Вказує, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного повідомлення відповідача 1, всупереч вимогам діючого законодавства України.

Вказує, що на момент слухання кримінальної справи і на момент звернення Позивача до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним, були відсутні будь які рішення про накладення арешту на Ѕ частину квартири та відсутні будь які постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 коштів. Крім того, приватним нотаріусом Руднік Н.М. під час укладання та підписання спірного договору дарування, було перевірено відсутність будь-яких обмежень, передбачених чинним законодавством України для посвідчення правочину та зроблені відповідні витяги. Також при укладенні договору дарування були дотримані загальні вимоги для чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України тому такі правочини не можуть бути визнанні фіктивними.

Також вказує, на те що твердження Позивача та суду про існування наявного умислу на укладання Договору дарування майна між близькими родичами, з метою приховання цього майна від реалізації в майбутньому, є не доведеними, оскільки Позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують, що між сторонами договору та Відповідачами існував відповідний умисел та і те, що договір є реально фіктивним.

Також просить звернути увагу на те, що під час слухання даної справи судом першої інстанції не були дотримані вимоги діючого законодавства України, а саме: не вислухані пояснення Відповідача 1, який двічі приходив до спеціальної кімнати за для того, щоб взяти участь у розгляді даної справи в режимі відеоконференцїї, але кожного разу така відеоконференція не відбувалась, що є грубим порушенням права особи на реалізацію наданих йому прав, як стороні у справі. Слухання справи без участі Відповідач 1 позбавило можливості останнього надати пояснення та звернутись із відповідними клопотаннями щодо витребування документів, у тому числі - з кримінальної справи, які мають важливе та істотне значення у справі. Так як Відповідач 1 відбуває покарання в колонії, а тому, обмежений у наданні відповідних документів та реалізації багатьох інших прав, наданих учасникам справи.

Крім того скаржники в апеляційних скаргах посилаються на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, підтримана у Постанові КЦС ВС від ЗО вересня 2019 року у справі № 210/5155/15-ц, провадження № 61-29952св18; у Постанові КЦС ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, провадження № 61-1300ев18, у Постанові ВС від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), у Постанові КЦС ВС від 28 серпня 2020 року у справі № 190/914/17-ц, провадження № 61-1024св19, у Постанові КЦС ВС від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17-ц, провадження № 61-47845ев18, у Постанові КЦС ВС від 28 листопада 2018 року у справі № 464/800/17, провадження № 61-25682ск18, Постанові КЦС ВС від 25 листопада 2020 року у справі №760/21747/19, провадження №61-10768св20, на постанову КЦС ВС від 26 грудня 2018 року у справі № 761/38593/16-ц, провадження № 61-16530св18.

Стеценко Ю.В. в інтересах ОСОБА_4 22 червня 2021 року, подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 . В скарзі посилається на порушення норм процесуального права при подачі нових доказів до апеляційного суду, оскільки відповідач не довів наявність реальних перешкод у збирання та наданні тих же доказів до суду першої інстанції. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також представником позивача 25 червня 2021 року подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , обґрунтований тим, що з доводами апеляційної скарги не погоджується та просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Крім того, у відзивах вказує на те, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду сторона позивача подасть докази витрат на професійну правничу допомогу з судовими витратами, які ОСОБА_8 понесла і очікує понести під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, є витрати на професійну правничу допомогу, яку надає адвокат Стеценко Ю.В. відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги від 30.01.2020 року і додаткової угоди до нього.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційних скарг, просила суд задовольнити апеляційні скарги, а рішення скасувати та постановити нове про відмову у задоволені позовних вимог.

Представник позивача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_1 , представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2017 року ОСОБА_3 знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин вчинив умисне вбивство ОСОБА_5 , який доводився позивачу ОСОБА_4 чоловіком. ОСОБА_3 з 25.05.2017 року перебував під вартою.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, 17.10.2017 року ОСОБА_4 , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , згідно ст.. 128 КПК України подала позовну заяву про відшкодування моральної шкоди (а.с.17).

Відповідно до вироку Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі. Вказаним вироком задоволено частково цивільний позов ОСОБА_4 , та ОСОБА_4 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачів по 300000,00 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного суду м. Києва від 12.03.2020 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року стосовно ОСОБА_3 залишено без змін.

З письмових матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 та його малолітньому сину ОСОБА_9 в рівних частках на підставі договору дарування квартири від 08.01.2007 року (а.с.132-133).

З копії довіреності (а.с.164-165) вбачається, що 13.11.2017 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_10 представляти його інтереси в тому числі щодо дарування належної йому на праві власності частки на квартиру АДРЕСА_1 .

01.12.2017 року ОСОБА_3 , від імені якого, на підставі довіреності діяла ОСОБА_10 уклали із ОСОБА_1 договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руднік Н.М. (а.с.128-131).

Позивач просить визнати договір дарування від 01.12.2017 року недійсним, оскільки останній суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.ст. 215, 234 ЦК України.

Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК країни за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК).

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: уведення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК, що, за правилами ст.215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК.

Вказану позицію висловив ВС у постанові від 17.07.2019 року № 299/396/17.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому на праві власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_1 , був обізнаний про звернення ОСОБА_4 із цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди (довіреність була видана через 27 днів, а договір дарування був укладений через 44 дні після подачі цивільного позову), суд вважав встановленою обставину, що майно відчужувалось з метою уникнення відшкодування шкоди позивачу, за рахунок нерухомого майна, завданрої убивством її чоловіка.

Враховуючи строки видачі довіреності, укладення договору дарування, безгрошовість спірного договору, суд дійшов висновку про те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали спірний договір дарування без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися вказаним договором.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідаєобставинам справи, адже дарування 01.12.2017 року підозрюваним у вбивстві ОСОБА_3 свого нерухомого майна, було направлено на фіктивний перехід права власності на це майно до близької особи з метою приховати це майно від звернення на його стягнення з метою виконання можливого рішення суду про відшкодування шкоди, завданої його діями.

Доводи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_3 мав право вільно розпоряджатись належним йому майном, оскільки майно не було арештоване, колегія суддів не приймає, оскільки саме право не пояснює мету, щоб з`ясувати, діяла особа добросовісно, чи використала це право на зло іншій особі, аби створити негативні наслідки для іншої особи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 іще до подачі позову вживав заходів для того, щоб викликати адвоката , нотаріуса та подарувати майно дружині, колегія суддів не приймає, оскільки всі долучені до скарги докази, не спростовують того, що всі дії спрямовані на відчуження майна вчинялись лише після позбавлення життя чоловіка позивача, в статусі підозрюваного.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають внаслідок завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання відшкодувати моральну шкоду у особи, протиправні дії якої призвели до втрати життя, виникає не з моменту ухвалення рішення(вироку) суду, а з моменту спричинення шкоди.

Колегія суддів, вважає, що навіть, якщо ОСОБА_3 почав з`ясовувати можливість відчуження майна до подачі позову про відшкодування шкоди, останній на час укладення правочину - грудень 2017 року, вже достовірно знав про поданий позов, а тому висновок суду про укладення правочину з метою уникнути відповідальності за рахунок власного майна повністю узгоджується з тими обставинами, які склались в даній справі.

У суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 не знав про те, що у нього, незалежно від того, за якою статтею КК України він буде засуджений, чи за умисне вбивство, чи за позбавлення особи життя під час перевищення самооборони, він зобов`язаний буде відшкодовувати, завдану його діями шкоду, дружині та дітям померлого .

Посилання на те, що відповідач-1 мав хронічні захворювання та побоювання того, що перебування під вартою, може ускладнити його стан здоров`я ніяк не пояснюють необхідність відчуження майна, оскільки в такому випадку міг бути складений заповіт, за яким перехід права власності на майно відбувався б лише після смерті особи. Слід зазначити, що всі хронічні захворювання у ОСОБА_3 були діагностовані до вбивства, відповідно жодного зв`язку наявність таких захворювань не має з відчуженням майна, саме під час затримання та перебування у СІЗО та під час висунутого обвинувачення.

Посилання відповідачки ОСОБА_12 на те, що квартира відчужувалась з огляду на те, що вона переїжджала до Києва і їй необхідна була легалізація проживання, також є безпідставні, оскільки інша половина спірної квартири належить дитині, а не засудженому, відповідно дружина ОСОБА_3 мала можливість заселитись до спірної квартири у власність свого сина, зареєструватись в ній і для цього не потрібно було засудженому відчужувати свою половину.

Доводи апеляційних скарг в частині недоведеності фіктивності правочину, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що не впливають на законність рішення суду, оскільки позов позивач окрім фіктивності обґрунтовував загальними нормами цивільного Законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правопорядок не може залишати поза реакцією дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)

Протягом 2019-2021 років Верховний Суд неодноразово виносив рішення у справах про визнання недійсними фраудаторних правочинів, тобто фіктивних. Верховний Суд сформував позицію про те, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанови Верховного Суду у справах №405/1820/17 від 24.07.2019 року, №910/8357/18 від 28.11.2019 року, № 372/3541/16-ц від 13.05.2020 року, № 922/1903/18 від 20.05.2020 року, № 619/82/19 від 11.11.2020 року). У переважній більшості фраудаторні правочини вчиняються між близькими родичами. У деяких із вказаних справ договори визнавались недійсними на підставі ст.ст. 203 і 215 ЦК України, у деяких ще додатково на підставі ст. 234 ЦК України, згідно з якою фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Посилань на ст.ст. 203 і 215 ЦК України достатньо для визнання договору недійсним.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. З ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена ст. 234 ЦК України.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , які є чоловіком і дружиною, «використали право на зло», коли вчинили спірний договір дарування, аби перешкодити можливості відшкодування моральної шкоди позивачу внаслідок скоєння ОСОБА_3 убивства чоловіка ОСОБА_13 - ОСОБА_5 . Такі дії відповідачів є недобросовісними.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_3 не була надана можливість взяти участь у судових засіданнях через відеоконференцію не спростовує вищенаведених висновків апеляційного суду, відповідно до яких суд прийшов до висновку, що навіть прийняті апеляційним судом нові докази не спростовують висновків суду першої інстанції, щодо мети вчинення правочину, з метою уникнути виконання можливого рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції повідомляв належним чином ОСОБА_3 про розгляд справи, адже чітко вбачається, зі зворотних повідомлень про те, що Бориспільська виправна колонія (№119), яка повинна була довести до відома відповідача про отримання поштових відправлень суду, отримала процесуальні документи для вручення ОСОБА_3 (див. т. 1 а.с. 62, 63, 95, 96, 102, 106-109, 208-210, 224-225, 239; т. 2 а.с. 18, 19-21).

Процесуальні порушення на які посилається особа в скарзі не призвели до неправильного вирішення спору, відео конференції не були проведені через не подання відповідних клопотань в межах вимог ЦПК України. Та обставина, що відповідач ОСОБА_3 перебував у СІЗО дозволяла йому в письмовій формі надати всі свої пояснення письмово та через захисників подати будь-які клопотання та докази, що було зроблено лише на стадії апеляції.

Правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, підтримана у Постанові КЦС ВС від ЗО вересня 2019 року у справі № 210/5155/15-ц, провадження № 61-29952св18; у Постанові КЦС ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, провадження № 61-1300ев18, у Постанові ВС від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), у Постанові КЦС ВС від 28 серпня 2020 року у справі № 190/914/17-ц, провадження № 61-1024св19, у Постанові КЦС ВС від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17-ц, провадження № 61-47845ев18, у Постанові КЦС ВС від 28 листопада 2018 року у справі № 464/800/17, провадження № 61-25682ск18, Постанові КЦС ВС від 25 листопада 2020 року у справі №760/21747/19, провадження №61-10768св20, на постанову КЦС ВС від 26 грудня 2018 року у справі № 761/38593/16-ц, провадження № 61-16530св18 під час розгляду даної справи частково враховані, а частково не підлягали до застосування, через неподібність обставин справи, які розглядались в наведених в скарзі постановах та встановлених в даній справі.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Враховуючи, те що апеляційні скарги залишаються без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик