Справа № 490/9093/17
н/п 2/490/2486/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

19.10.2017 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платні та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 32000,00 грн та зобов`язання відповідачки не чинити перешкод позивачу при здійсненні його трудових обов`язків.

В обгрунтування зазначив, що з 27.11.201 року, на підставі трудового договору №, укладеного між ним та відповідачкою працював на посаді слюсаря з ремонту автотранспорту. Вказаний трудовий договір був зарестрований 27.11.2014 року в Центральному районному центрі зайнятості.

При цьому, вказує, що за період з 17.01.2017 року по 17.10 2017 року перед ним з боку відповдачки існує заборгованість з виплати зарплати в сумі 32000 грн. Вказана заборгованість обрахована виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в 2017 році та кількості місяців в якому така не виплачувалася - 10 місяців.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 10.11.2017 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 15.02.2021 року відвести суддю Гуденко О.А. від розгляду справи за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 16.03.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

16.03.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 березня 2021 року справу прийнято до свого провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачка надала суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, посилається на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва по справі №490/9093/17 від 18.07.2017 року, яким, на її думку спір вже був вирішено. Також зазначила, що позивач дійсно був прийнятий на роботу слюсаря, фактично не працює з 2015 року, будь-яких документів щодо роботи позивача у неї немає.

Починаючи з 01.06.2015 року позивач, для виконання своїх обов`язків (роботи) жодного разу не з`являвся. Інколи приходив, для викрадення та пошкодження майна.

Також зазначає, що згідно з наказом про проведення організаційно-штатних заходів по скороченню чисельності і штату працівників №12 від 21.12.2016 року, посада "слюсар" виключена зі штатного розпису .

21.12.2016 року, на підставі наказу №12 від 21.12.2016 року складено та відправлено на всі відомі відповідачці адреси позивача «Персональне повідомлення (попередження) про майбутнє звільнення».

За такого просить в позові відмовити.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. Відповідачка суду пояснила, що з позивачем - її колишнім чоловіком у неї вкрай неприязні, ворожі стосунки. Позивач був звільнений, за вказаний період не працював.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі трудового договору №6 від 27 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_5 прийнято на роботу слюсара з ремонту автотранспорту фізичних осіб за місцем роботи АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 3 Договору №6 від 27 листопада 2014 року, оплата праці працівника складає 1260 грн на місяць. Робочий день встановлюється з 8.00 до 17.00 год з обідньою перервою.

Договір було зареєстровано 27.11.2014 року в Центральному районному центрі зайнятості.

Згідно з пунктом 2 трудового договору №6 від 27 листопада 2014 року ОСОБА_5 зобов`язаний виконувати ремонт автотранспорту фізичних осіб.

Згідно з наказом про проведення організаційно-штатних заходів по скороченню чисельності і штату працівників №12 від 21.12.2016 року, посада "слюсар" виключена зі штатного розпису.

21.12.2016 року, на підставі наказу №12 від 21.12.2016 року складено та відправлено на всі відомі відповідачці адреси позивача «Персональне повідомлення (попередження) про майбутнє звільнення».

Статею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України, даний кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За положеннями ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статею 1 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

При цьому, суд зазначає, що крім обов`язку роботодавця виплачувати обумовлену в договорі заробітну плату, у працівника є обов`язок особисто виконувати доручену йому роботу.

Так, статтею 30 КЗпП України встановлено, що працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Крім того, згідно з пунктом 2 трудового договору №6 від 27 листопада 2014 року ОСОБА_5 зобов`язаний виконувати ремонт автотранспорту фізичних осіб.

З аналізу приписів статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України "Про оплату праці", статті 30 КЗпП України, вбачається, що заробітна плата не є автоматичним (безумовним) платежем, а виплачується працівникові за виконану ним роботу, натомість у разі, якщо працівник не виконує доручену йому роботу, у роботодавця не виникає обов`язку оплатити такому працівникові заробітну плату.

Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

При цьому, згідно з частинами 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом не приймаються до уваги посилання відповідачки та її представника на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва по справі №490/9093/17 від 18.07.2017 року, яким на їх думку даний спір вже було вирішено, оскільки в даних справах відмінні як предмет спору (зокрема і спірний період), підстава позову так і обставини в справах.

Суд зазначає, що хоча відповідачка і стверджує, що позивача було звільнено та про що нею було видано відповідний наказ, такого наказу суду не надала, більше того, як вбачається з відповіді Центрального районного центру зайнятості від 18.12.2017 року №04-3389, трудовий договір №6 від 27 листопада 2014 року в Центрі зайнятості не знято з реєстрації.

Таким чином, аргументи відповідачки про звільнення позивача судом не приймаються, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

При цьому, судом встановлено, що за період з 17.01.2017 року по 17.10 2017 року позивач ОСОБА_5 , не відпрацював у ФОП ОСОБА_3 , жодного дня та відповідно не виконував ремонт автотранспорту фізичних осіб, доказів іншого позивачем суду не надано, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_3 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 17.01.2017 року по 17.10. 2017 року, задоволенню не підлягають.

Крім того, суд констатує, що позивачем на надано доказів на підтвердження вчинення відовідачкою в період з 17.01.2017 року по 17.10 2017 року перешкод в виконанні ним трудових обов`язків. Також позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення ним в період з 17.01.2017 року по 17.10 2017 року дій направлених на виконання умов Трудового договору №6 від 27 листопада 2014 року укладеного між ним та ФОП ОСОБА_3 .

Всі надані позивачем докази на підтвердження його вимог, стосуються іншого періоду, а саме - з 2014 року по 2016 рік.

За такого, враховуючи недоведеність виконання позивачем в період з 17.01.2017 року по 17.10 2017 року роботи обумовленої пунктом 2 Трудового договору №6 від 27 листопада 2014 року, недоведеності вчинення відповідачкою в період з 17.01.2017 року по 17.10 2017 року перешкод позивачу при здійсненні його трудових обов`язків, а також недоведеність вжиття позивачем будь-яких дій направлених на виконання умов трудового договору №6 від 27 листопада 2014 року в період з 17.01.2017 року по 17.10 2017 року, в задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом враховано, що позивачем, крім іншого, заявлялася одна вимога немайонового характеру, а саме про зобов`язання відповідачки не чинити перешкод позивачу при здійсненні його трудових обов`язків, за яку передбачено сплата судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, що станом на дату пред`явлення позову складало 640,00 грн.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, з позивача підлягає стягненню на користь держави 100 відсотків від суми судового збору, яка підлягала сплаті при подачі позовної заяви - 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10 -13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості по заробітній платні та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 32000,00 грн та зобов`язання відповідачки не чинити перешкод позивачу при здійсненні його трудових обов`язків - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін