Справа № 212/3523/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Борис О.Н., з участю секретаря судового засідання Крівцової І.В., за участі представника позивача Копійко А.А. , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, -

встановив:

27 квітня 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - ТОВ «Автокредит Плюс») про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів. Позовна заява мотивована тим, що 6 лютого 2019 року сторони справи уклали договір про надання фінансового лізингу № APKG40584 шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс». Того ж дня, на підставі зазначеного договору ОСОБА_2 передано у лізинг автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, оціночною вартістю 332 000,00 грн., кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . У свою чергу, позивач зобов`язувався сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору, а по закінченню строку лізингу до нього мало перейти право власності на автомобіль. Договором визначено, що строк лізингу становить 60 місяців, а розмір щомісячних платежів становить 10543,33 грн.

На виконання умов договору за період з 06 лютого 2019 року до 15 жовтня 2020 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Автокредит Плюс» 277341,00 грн, в тому числі 66400,00 грн авансового платежу.

ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до вимог частини другої статті 799 ЦК України оспорюваний договір мав бути посвідчений нотаріально, оскільки він містить елементи договору найму транспортного засобу та укладений між фізичною та юридичною особами. Однак сторонами не дотримано зазначених вимог щодо нотаріального посвідчення оспорюваного договору, а тому такий договір згідно зі статтею 220 ЦК України є нікчемним і до нього необхідно застосувати наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України.

Крім того, в позовній заяві зазначено, що деякі умови оспорюваного договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, а також завдають шкоди позивачу, що відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання такого договору недійсним.

У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь 277341,00 грн. та понесені судові витрати.

28 квітня 2021 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

11 травня 2021 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими. Зазначає, що між сторонами було укладено договір лізингу та позивач отримав за умовами цього договору транспортний засіб. На думку відповідача, грошові кошти, які були сплачені Лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнені з Лізингодавця при застосуванні положень ст. 216 ЦК України. Вказує на недоведеність понесення позивачем витрат на правову допомогу.

Представник позивача Копійко А.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В подальшому надав заву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Прохода Р.С. подав заяву про розгляд справи за його відсутності та у задоволенні позовних вимог просив відмовити, відзив на позовну заяву до суду подав.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, 6 лютого 2019 року ОСОБА_2 та ТОВ «Автокредит Плюс» уклали договір про надання фінансового лізингу № APKG40584 шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс». Сторонами договору визначено строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку № 2 до договору. Визначено, що Лізингоодержувач після прийняття позитивного рішення вносить аванс в розмірі 66400,00 грн. (а.с. 6).

Цього ж дня, відповідно до специфікації та акту приймання-передачі, які є додатком № 1 до зазначеного договору, ОСОБА_2 було передано предмет фінансового лізингу - автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, оціночною вартістю 332000,00 грн., кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . (а.с. 7).

Згідно з умовами укладеного між сторонами справи договору лізингоодержувач ОСОБА_2 зобов`язувався сплачувати лізингодавцю ТОВ «Автокредит Плюс» щомісячні платежі. Згідно з додатком № 2 до договору розмір щомісячних платежів за договором становить 10543,33 грн (а.с. 8).

На виконання умов зазначеного правочину у період з 06 лютого 2019 року до 15 жовтня 2020 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Автокредит Плюс» 277341,00 грн, в тому числі і 66400,00 грн авансового платежу (а.с. 20-30).

Автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить ТОВ «Автокредит Плюс» (а.с. 19) та перебуває у ОСОБА_2 , про що зазначив представник позивача.

Суд, встановив, що між сторонами склалися правовідносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договір лізингу, укладений за участю фізичної особи, в силу своєї правової природи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з положеннями частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин є видом недійсних правочинів та є таким в силу вимог закону, тобто його недійсність прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо). З огляду на викладене у разі наявності передбачених законом підстав для вважати правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені в статті 216 ЦК України.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Як встановлено судом предметом договору про надання фінансового лізингу № APKG40584 від 6 лютого 2019 року укладеного між сторонами виступає найм транспортного засобу, тому вказаний договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Водночас вказаний договір не був нотаріально посвідчений.

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.05.2018 року, справа № 14-77цс18, оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Також суд констатує, що відомості щодо собівартості послуг з користування автомобілем, які зазначені у Додатку 2 до договору про надання фінансового лізингу № APKG40584 від 6 лютого 2019 року (а.с.8), не є достовірним та достатнім доказом на підтвердження цієї обставини, оскільки визначений відповідачем розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах договору, нікчемність якого встановлена під час судового розгляду.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що за правилами двосторонньої реституції ТОВ «Автокредит Плюс» повинно повернути ОСОБА_2 сплачені останнім платежі на виконання умов договору у сумі 277341,00 грн., а ОСОБА_2 , в свою чергу, повинен повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Що стосується заяви адвоката Копійко А.А. від 14.07.2021 ( вхідний номер 19188/21) про надання доказів витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 22.04.2021 року був укладений Договір про надання правової допомоги з адвокатом Копійко А.А. Відповідно до п.3.1 . Договору, за правову допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі та порядку визначеному в додатках до цього Договору.

Разом з тим, ані позивачем, ані адвокатом Копійко А.А. не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, а тому відсутні підстави для задоволення заяви.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2773,41 грн.

Керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 215, 216, 220, 628, 799, 806, 1212 ЦК України, відповідно до ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,137-141, 258-259, 263-265, 279, 354 ЦПК України суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_2 277341 (двісті сімдесят сім тисяч триста сорок одну) гривню 00 копійок сплачених за договором фінансового лізингу № APKG40584 від 6 лютого 2019 року.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2773 (дві тисячі сімсот сімдесят три) гривні 41 копійку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційної інстанції через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Відповідно до п. 3 Розділу XII ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», , 49126, м. Дніпро, пр. Праці, буд. 2Т.

Повний текст рішення суду складений та підписаний 15 липня 2021 року.

Суддя: О. Н. Борис