Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/149/21
Провадження № 2/711/1065/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
23 червня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Слабко Ю.М.
за участі представника позивачка ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання такими, що втратили право на користування житлом та надання дозволу на зняття з реєстраційного обліку, -
Позивач ПАТ АТ «Укргазбанк» звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_2 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та надання дозволу на зняття їх з реєстраційного обліку.
Також вказує, що, для належного виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором, Позичальником ОСОБА_5 , відповідно до Договору іпотеки № ФВДІ_37-07/00, посвідченого 04.09.2007 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. за реєстр. № 5148, Майновий поручитель (відповідачка) ОСОБА_2 надала в іпотеку ВАТ АБ «Укргазбанк» об`єкт нерухомості: чотирикімнатну квартиру житловою площею - 47,6 кв. м., загальною площею 85,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить Майновому поручителю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04.09.2007 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. за реєстр. № 5123, зареєстрованого в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 04.09.2007 року за № запису 1277 в книзі 125, реєстраційний № 772109.
У зв`язку з неналежним виконанням Позичальником ОСОБА_5 своїх зобов`язань перед Банком, Банк звернувся до суду за захистом своїх прав і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2013 року по справі № 711/6903/13-ц, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ФВ_37-07/00 від 04.09.2007 року, яка, станом на 01.06.2013 року, в цілому складала 89 123,71 дол. США та 22 965 грн. 96 коп., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на чотирикімнатну квартиру житловою площею -47,6 кв. м., загальною площею 85,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить Майновому поручителю ОСОБА_2 .
Таким чином, у відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності відповідачки ОСОБА_2 на вказану чотирикімнатну квартиру припинилося з дня прийняття судом рішення щодо звернення стягнення на іпотечну квартиру.
Крім того, Банком надавалася можливість Іпотекодавцю (відповідачці ОСОБА_2 ) можливість в добровільному порядку реалізувати предмет іпотеки для погашення заборгованості за Кредитним договором № ФВ 37-07/00 від 04.09.2007 року, але вказаною можливістю вона не скористалася.
Відповідно до п. п. 2.4.3., 2.4.5. Договору іпотеки, Іпотекодавець заявляв, що на момент укладення Договору іпотеки, предмет іпотеки вільний від зобов`язань, крім тих, що передбачені дійсним договором. На момент укладення даного договору предмет іпотеки не здано в найм (оренду) третім особам. Предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності та не є часткою, паєм.
Згідно з п. 3.3.3. Договору іпотеки Іпотекодавець зобов`язаний сповіщати Іпотекодержателя про всі зміни, що відбулися стосовно обставин , передбачених у п. 2.4 дійсного Договору, та будь яких інших обставин, що можуть негативно вплинути на права Іпотекодержателя.
Відповідно до п. 3.4.3. Договору іпотеки, Іпотекодавець мав право виключно за письмовою згодою іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування, але даної вимоги не дотрималась і без письмової згоди Іпотекодержателя здійснила реєстрацію місця проживання інших осіб, хоча Банк, як Іпотекодержатель, не надавав письмову згоду на реєстрацію в іпотечній квартирі інших мешканців або передачу в найм іпотечного житла третім особам, а Іпотекодавець із заявою про це до Банку не зверталася.
Згідно з довідкою з місця реєстрації, у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 13.04.2011 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дочка) з 13.04.2011 року та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка) з 13.04.2011 року.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Таким чином, в зв`язку з тим, що рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки, АБ «Укргазбанк» 08.10.2020 року направив вимогу-попередження до Іпотекодавця відповідачки ОСОБА_2 про добровільне виселення з квартири, однак, відповідачі у добровільному порядку з квартири не виселяються, чим порушують права Банку на задоволення свого права на погашення заборгованості за Кредитним договором № ФВ_37-07/00 від 04.09.2007 року за рахунок предмета іпотеки у відповідності до ст. 7 Закону України «Про іпотеку».
Тому, позивач просить: визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 , такими, що втратили право на користування чотирикімнатною квартирою житловою площею - 47,6 кв. м. та загальною площею 85,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також надати дозвіл на зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Крім того, позивач просить судові витрати покласти на відповідачів.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.03.2021 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи.
В судовому засіданні представник позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» - за довіреністю Крупний О.Г. позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що відповідачі порушують право позивача на погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_3 . Також пояснив, що відповідачам не пропонувалося інше житлове приміщення, а даних про те чи є у відповідачів інше житло, позивачу невідомо.
В судове засідання відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_2 , не з`явились, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України».
В судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей Черкаської міської ради не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, та не надав суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, передбачений ч. 5 ст. 19 СК України.
Суд ухвалив, справу вирішити за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_2 , повідомлених у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, які не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, не подали відзиву проти позову, та зі згоди представника позивача щодо такого порядку розгляду справи.
Заслухавши пояснення представника позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» - за довіреністю Крупного О.Г. та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав.
Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та ЖК України
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Згідно з положеннями статтей 12 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини: «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
За змістом ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKAANDKRYVITSKYYv. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення ст. 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Крім того, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», та ОСОБА_2 04.09.2007 року був укладений Договір іпотеки № ФВДІ_37-07/00, який посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М. за реєстр. № 5148 (а.с. 6-7).
Відповідно до умов вищевказаного Договору іпотеки, Майновий поручитель відповідачка ОСОБА_2 надала в іпотеку ВАТ АБ «Укргазбанк» об`єкт нерухомості чотирикімнатну квартиру житловою площею 47,6 кв. м. та загальною площею 85,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить їй - ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. 04.09.2007 року за реєстр. № 5123, зареєстрованого в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 04.09.2007 року за № запису 1277 в книзі 125, реєстраційний № 772109.
За відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської області від 23.03.2021 року, відповідачі по теперішній час зареєстровані у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з 13.04.2011 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована з 13.04.2011 року та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована з 13.04.2011 року (а.с. 27-29).
Також, в судовому засіданні встановлено, що, оскільки, Позичальником ОСОБА_5 не були виконані зобов`язання, передбачені вищевказаним Кредитним договором, тому рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області у справі № 2-382/11 від 30.09.2011 року позов АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 71 289,49 дол. США та 15 грн. 06 грн. за кредитним договором № ФВ_37-07/00 від 04.09.2007 року було задоволено у повному обсязі.
Крім того, ПАТ АБ «Укргазбанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2013 року вказаний позов був задоволений: у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № ФВ_37-07/00 від 04.09.2007 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки чотирикімнатну квартиру житловою площею 47,6 кв. м. та загальною площею 85,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. 04.09.2007 року за реєстр. № 5123, зареєстрованого в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 04.09.2007 року за № запису 1277 в книзі 125, реєстраційний № 772109, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» сплачений ними судовий збір в сумі 114 грн. 70коп.
08.10.2020 року Банк направив на адресу гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_2 вимогу-попередження про добровільне виселення з предмета іпотеки та зняття з реєстрації разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 протягом одного місяця з дня отримання вказаної вимоги (а.с.10).
Звертаючись з даним позовом до суду позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» просить визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітню ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 .
Суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Так, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» дійсно визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Згідно з положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі №753/72/17.
За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.
Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справах № 6-1449цс15, № 6-2947цс15 від 25.11.2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16.12.2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 10.02.2016 року у справі № 6-2830цс15.
Як зазначено в частині 4 статті 109 ЖК УРСР, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Конституційний Суд України, зокрема у своєму рішенні N 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Споживач - фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. З цією метою держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою, зокрема шляхом внесення змін у ст. 109 ЖК України.
У даній конкретній справі невиконання Позичальником ОСОБА_5 умов Кредитного договору № ФВ_37-07/00 від 04.09.2007 року, який був отриманий ним в іноземній валюті, стало підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов Договору іпотеки № ФВДІ_37-07/00, від 04.09.2007 року, а саме на чотирикімнатну квартиру за адресою: житловою площею 47,6 кв. м. та загальною площею 85,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М. 04.09.2007 року за реєстр. № 5123, зареєстрованого в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 04.09.2007 року за № запису 1277 в книзі 125, реєстраційний № 772109 і як наслідок пред`явлення Банком позову до суду про визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітню ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житлом та надання дозволу на зняття їх з реєстраційного обліку.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Таким законом, на переконання суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч. 4 ст. 109 ЖК України, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.
З доданих до позову доказів не вбачається, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки є виконаним. Відповідно відповідачка ОСОБА_2 до даного часу є власником квартири АДРЕСА_3 . Зворотнього позивачем не доведено. Відповідачі з вказаної квартири не виселені і питання про їх виселення в судовому порядку не ставилося.
Право користування житлом є похідним від права власності, оскільки власник має право на користування та розпорядження своїм майном.
В силу чинного законодавства, а саме ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Позивач АТ «Укргазбанк» не являється власником вищевказаної квартири, тому в силу чинного законодавства, а саме ст. 40 Закону України «Про іпотеку», попередньо має звернутися до суду про примусове виселення відповідачів з вищевказаної квартири.
Вказане узгоджується із приписами частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР.
Крім того, суд враховує і наступне. Як уже зазначалося, квартира АДРЕСА_3 , права на користування якою позивач і просить позбавити відповідачів із наданням дозволу на зняття їх з реєстраційного обліку, дійсно була предметом іпотеки. Відповідно до п. 2.3. Договору іпотеки № ФВДІ_37-07/00, від 04.09.2007 року, сторони оцінили предмет іпотеки на суму 453 000 грн. З даними БТІ вартість квартири становить 89 926 грн., що не відповідає її дійсній вартості. А згідно курсу НБУ надана позивачем сума кредиту 80 000 дол. США в національній валюті України складала 404 000 грн. (з розрахунку 100 дол. США 505 грн.), тобто різниця між отриманою в позику сумою та оцінкою предмета іпотеки складає 49 000 грн. Сам Договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, з якого б вбачалося, що квартира була дійсно придбана виключно за запозичені кошти, позивачем суду не наданий. Вказане не дає можливості прийти до висновку, що квартира АДРЕСА_3 була придбана лише за рахунок кредитних коштів, без додавання власних коштів покупця. А в такому випадку, виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 з іпотечного майна можливе лише з одночасним наданням їм іншого постійного жилого приміщення.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.12.2019 року у справі № 503/1169/16-ц та постанові 27.12.2019 року у справі №641/6191/17, відповідно до якої, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
А тому, з урахуванням викладеного, дослідивши надані позивачем докази і проаналізувавши з`ясовані обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_2 , в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 , а відтак і про відмову в частині надання дозволу на зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою.
На підставі викладеного вище та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст. ст. 61, 63, 71, 72 ЖК України, ЖК Української РСР, ст. ст. 15, 810-826 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259-265, 280-289 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання такими, що втратили право на користування житлом та надання дозволу на зняття з реєстраційного обліку - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Повний текст судового рішення складений 30.06.2021 року.

Головуючий В.М.Скляренко