Справа № 656/266/21
Номер провадження 2/656/87/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року смт Іванівка

Іванівський районний суд Херсонської області в складі:

головуючий - суддя Ференц Р.І.,

секретар судового засідання - Студзінська І.Б.,

за участі учасників цивільного провадження:

позивач - орган опіки та піклування в особі Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області, повноважний представник Нагорна І.А.;

відповідачка ОСОБА_1 не з`явилася,

відповідач ОСОБА_2 не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Іванівка Іванівського району Херсонської області в порядку загального позовного провадження позовну заяву органу опіки та піклування в особі Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.05.2021 року орган опіки та піклування в особі Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області подав до Іванівського районного суду Херсонської області позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій просить позбавити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з відповідачів аліменти на користь матері виховательки дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_5 , в родину влаштовані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на її особистий рахунок аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з моменту звернення до суду до досягнення дітьми повноліття.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2021 року у провадження судді Іванівського районного суду Херсонської області Ференц Р.І. передана справа.

Зазначений спір відповідно до вимог ст.19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність є розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність є підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Ч.1 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

У зв`язку з вище вказаним, справа підсудна Іванівському районному суду Херсонської області, оскільки ст.23 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ СТОРІН ПО СПРАВІ.

Позиція особи, яка подала позов.

Позивач, діючи відповідно до вимог Закону України від 24.01.1995 року «Про органи і служби в справах дітей і спеціальні установи для дітей», оскільки служба має право представляти у разі необхідності інтереси дітей в судах, а також в дотримання вимог ст..165 СК України якою передбачено право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має орган опіки та піклування, будучи представленим належною юридичною особою, яка згідно вимог ст. 47 ЦПК України наділена цивільною процесуальною дієздатністю, з даним позовом звернувся орган опіки та піклування в особі Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позивач зазначає, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , по відношенню до яких обоє батьків ухиляються від виконання батьківських обов`язків, чим порушують вимоги ст.ст.150,152,155,164 СК України.

З квітня 2013 року на обліку в службі у справах дітей районної державної адміністрації перебували ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як діти, які опинилися в складних життєвих обставинах, а з жовтня 2019 року як діти, позбавлені батьківського піклування.

Батьки, на утриманні яких перебували малолітні діти, зарекомендували себе з негативної сторони, зловживають спиртними напоями, не працюють, не приділяють уваги вихованню дітей, не створювали належних умов для їхнього проживання, виховання та морального розвитку, негативно впливали на стан їх розвитку, залишали дітей без належного нагляду. Було проведено обстеження житлово-побутових умов, виявлено неналежні умови утримання дітей.

Відносно матері дітей виносилися офіційні попередження, була притягнена до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП за неналежне виконання батьківських обов`язків, профілактична робота позитивних результатів не принесла.

Батько дітей перебував в місцях позбавлення волі, тому можливості опікуватися дітьми не мав, у зв`язку із чим було запропоновано його матері забрати онуків на виховання, але вона відмовилась.

Рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 20.08.2019 року по справі №656/330/19 було відібрано малолітніх ОСОБА_3 ті ОСОБА_4 від матері ОСОБА_1 без позбавлення її батьківських прав.

На підставі розпоряджень голови районної державної адміністрації від 01.10.2019 року № 218 «Про влаштування на виховання та спільні проживання до дитячого будинку сімейного типу на базі родини ОСОБА_6 дітей, позбавлених батьківського піклування, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » малолітніх влаштовано в родину матері виховательки ОСОБА_5 .

Діти з 01.10.2019 року влаштовані і проживають в дитячому будинку сімейного типу на базі родини ОСОБА_6 . З цього часу батьки не цікавляться дітьми.

Рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 14.01.2020 року справа № 656/602/19 було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача вимоги, які зазначені в позовній заяві підтримала, просила суд позов задовольнити в повному обсязі.

Позиція відповідача.

Відповідачі не забезпечили само представництво, при допомозі участі у справі свого представника, будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, клопотань на адресу суду не надсилали, причини не прибуття в суд не повідомили.

Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивачем 11.05.2021 року подано позовну заяву.

Позивачем 25.06.2021 року подано заяву про уточнення вступної частини позовної заяви.

Від позивача інших клопотань і заяв на адресу суду не надходило.

Від відповідача клопотань і заяв на адресу суду не надходило.

Процесуальні дії у справі

24.05.2021 року відповідно до ч.ч.6,7 ст.187 ЦПК України судом отримано відповідь з виконавчого органу реєстрації місця проживання та перебування особи, в компетенцію якого входить реєстрація місця проживання фізичних осіб, щодо зареєстрованого місця проживання відповідача фізичної особи ОСОБА_2

26.05.2021 року відповідно до ч.ч.6,7 ст.187 ЦПК України судом отримано відповідь з виконавчого органу реєстрації місця проживання та перебування особи, в компетенцію якого входить реєстрація місця проживання фізичних осіб, щодо зареєстрованого місця проживання відповідача фізичної особи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 27.05.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначити по справі підготовче судове засідання, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву, надіслання копії такого відзиву та доданих до нього документів позивачу суду, право подати зустрічний позов в строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали, встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення. Сторонам роз`яснено що суд має право вирішити спір за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 29.06.2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

13.07.2021 року по справі проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Судові засідання про справі призначалися 17.06.2021 року, 29.06.2021 року, 06.07.2021 року, 13.07.2021 року.

Відповідачка повторно не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, чи розгляд справи у її відсутність не надала, як не надала до суду і відзиву на позовну заяву з причин, які суду невідомі.

Враховуючи неявку учасника справи, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч.1 ст.223 ЦПК України якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд вважає, що немає порушення прав сторін, оскільки справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані щодо своєчасного повідомлення особи про місце і час розгляду справи та якщо не надійшло клопотання про відкладення цього розгляду.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність сторін по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів.

Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява №18986/06; п.57) суд зазначив, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03.)

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п.35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п.27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин.

Виконавчим комітетом Благодатненської сільської ради Іванівського району Херсонської області 30.08.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб згідно актового запису № 01.

Від сумісного проживання є двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що вбачається згідно повторного свідоцтва про народження, виданого 24.12.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іванівського районного управління юстиції у Херсонській області і з приводу чого 11.09.2013 року виконавчим комітетом Благодатненської сільської ради Іванівського району Херсонської області було здійснено відповідний актовий запис за №03. В свідоцтві зазначено, що ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , що вбачається згідно свідоцтва про народження, виданого 26.08.2015 року виконавчим комітетом Благодатненської сільської ради Іванівського району Херсонської області і з приводу чого 26.08.2015 року було здійснено відповідний актовий запис за №03. В свідоцтві зазначено, що ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 .

Згідно рішення Іванівського районного суду від 20.08.2019 року по справі №656/330/19 позов органу опіки та піклування Іванівської районної державної адміністрації Херсонської області в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено, вирішено відібрати малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без позбавлення батьківських прав; а також вирішено передати малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 під опіку органу опіки і піклування Іванівської районної державної адміністрації Херсонської області.

Рішення не оскаржувалося, вступило в законну силу.

Згідно рішення Іванівського районного суду від 14.01.2020 року по справі №656/602/19 було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , який був зареєстрований виконавчим комітетом Благодатненської сільської ради Іванівського району Херсонської області 30.08.2013 року згідно актового запису № 01.

Висновком №302/09-99-02/26 від 28.04.2021 року органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів малолітніх дітей, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей, оскільки діти перебувають на обліку як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах з квітня 2019 року, а з жовтня 2019 року як діти, що позбавлені батьківського піклування. Відповідачка неодноразово викликалася на засідання виконкому сільської ради, де розглядалося питання про стан виховання дитини в сім`ї, але на засідання, не з`являлася. Зарекомендувала себе з негативної сторони, зловживає спиртними напоями, не працює, не приділяє уваги вихованню дітей, не створює належних умов для їхнього проживання, виховання та морального розвитку, негативно впливає на стан їхнього розвитку, залишає дітей без належного нагляду. За час перебування на обліку служби у справах дітей районної державної адміністрації ОСОБА_1 виносилися офіційні попередження про несення адміністративної та кримінальної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, була притягнена до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків. Профілактична робота позитивних результатів не принесла, оскільки відповідачка не виконує покладені на неї законом обов`язки щодо піклування про здоров`я дітей, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток, а також не здійснює своїх прав та виконання обов`язків, які повинні ґрунтуватися на повазі до дитини та її людської гідності, що виражається у тому, що мати ухиляється від виконання своїх обов`язків.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 21.04.2021 року виявлено неналежні умови утримання дітей, за місцем їхнього останнього місця проживання виявлено неналежні умови утримання дітей, в будинку брудно, стоїть неприємний запах від алкоголю, відсутній запас продуктів харчування, діти недоглянуті, в брудному одязі.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 народила ще одну дитину.

13.01.2021 року ОСОБА_1 було написано заяву відповідно до вимог наказу МОЗ України №1095/1239 від 17.12.2013 року про відмову забрати дитину з пологового будинку. Причина відмови була зазначена ОСОБА_1 та, що в неї незадовільні умови проживання та важке матеріальне становище.

13.01.2021 року складений акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ про дитину, покинуту в пологовому будинку в м.Каховка, яким підтверджується, що ОСОБА_1 залишила новонароджену ІНФОРМАЦІЯ_6 дитину в пологовому відділенні КНП «Каховська ЦРЛ».

Батько дітей ОСОБА_2 з 04.03.2016 року по 20.09.2020 року відбував покарання у виді позбавлення волі у Дар`ївській виправній колонії №10, що підтверджується довідкою про звільнення.

Судом враховано те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 згідно медичної довідки №104 та №105 виданої 30.06.2021 року комунальним некомерційним підприємством «Іванівська лікарня» на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебувають.

Згідно довідки №21/10/02/231/21 виданої 02.07.2021 року Іванівською районною філією Херсонського обласного центру зайнятості вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на обліку як безробітні не перебувають та допомогу по безробіттю не отримують.

Згідно довідки №01-10/1498 та №01-10/1499 виданої 02.07.2021 року комунальним некомерційним підприємством «Іванівський центр первинної медичко-санітарної допомоги» вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є особами з інвалідністю по загальному захворюванню.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що з жовтня 2019 року малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають в неї, вона займається вихованням та утриманням дітей, біологічні батьки дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вихованням та утриманням дітей не займаються, не цікавляться дітьми.

Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази позивача на обгрунтування заявлених вимог, суд, вирішуючи спір між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

При ухваленні рішення відповідно до вимог ст..17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.1950), яка згідно з частиною першою ст..9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

Також суд приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» п.86).

Відповідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стосовно вирішення питання позбавлення батьківських прав судом враховано наступне.

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ст..9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, 16.07.2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини («Хант проти України», № 31111/04, § 57, 58, ЄСПЛ, 07.12.2006 року).

Відповідно до ст..18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 150 СК України встановлено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, відповідно п.6. та п.7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

За змістом ст..155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57,58).

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Таким чином, обов`язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Обставини справи свідчать про небажання відповідача займатися вихованням дитини, а саме відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини. Доказів щодо спростування таких обставин в матеріалах справи немає.

Водночас Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

ЄСПЛ в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 р. звернув увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім`ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. ЄСПЛ у рішенні у справі «Савіни проти України» наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 вказаної Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по відношенню до яких батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків, чим порушують вимоги ст..ст.150,152,155,164 СК України.

Батьки, на утриманні яких перебували малолітні діти, зарекомендували себе з негативної сторони, зловживають спиртними напоями, не працюють, не приділяють уваги вихованню дітей, не створюють належних умов для проживання, виховання та морального розвитку дітей, негативно впливають на стан розвитку дітей.

Діти проживають в будинку сімейного типу на базі родини ОСОБА_6 окремо від матері та батька і батьки не відвідували і не цікавились життям, здоров`ям та вихованням дітей.

З матеріалів справи вбачається, що діти не проживають з батьками і не знаходяться на їхньому утриманні. З огляду на встановлені обставини справи судом встановлено, що батьки дітей без поважних причин самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків, що є порушенням прав дитини на нормальний духовний розвиток та розвиток особистості.

Нехтування обов`язками з боку батьків принижує гідність дітей, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається для неї чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дітей, як з моральної, так і з правової точки зору.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-яких заперечень по суті позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав відповідачкою суду не надано. Стороною відповідача не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка як мати дитини турбується про нього, цікавиться де дитина навчається, яку має успішність, які має здібності, який має стан здоров`я, приймає участь саме у вихованні дитини, утримує її, виконує обов`язки з матеріального забезпечення, утримання та виховання дитини. Також стороною відповідача не надано доказів, що відповідачка має реальні перешкоди у спілкуванні з сином як на момент звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи у суду.

Встановлені судом обставини не були спростовані в установленому законом порядку належними та допустимими доказами.

Суд вважає, що таке втручання держави в особисте життя відповідача відповідає вимогам закону і має законну мету - захист інтересів дитини, її емоційного здоров`я та моралі, тобто відповідає цілям, зазначеним у п.2 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються ст..8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Позбавлення відповідачки батьківських прав є виправданим і пропорційним, оскільки цього потребують інтереси дитини, поведінка матері щодо якої свідчить про ризик неналежного її виховання та виконання батьківських обов`язків, тому таке втручання є необхідним.

Враховуючи вище викладене, зважаючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і такий захід необхідно і доцільно застосувати за обставин цієї справи задля інтересів дитини, враховуючи не тільки поведінку відповідачів по відношенню до дітей, але й процесуальну поведінку відповідачів по справі, приймаючи до уваги те, позивачем надано належні та допустимі докази ухилення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, доведеності свідомого нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками, які є законною підставою для позбавлення їх батьківських прав відносно малолітніх дітей, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відносно малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Стосовно вирішення питання стягнення аліментів судом враховано наступне.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Також відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України. В свою чергу положення ч.1 ст.3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року передбачено: «У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова уваги приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини», а також згідно ч.8 ст.7 СК України - «Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим рахуванням інтересів дитини».

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч.2,8,9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положенням ч.1 ст.183 ЦПК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У ч. 2 ст. 182 СК України закріплене загальне правило: мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Поняття прожиткового мінімуму визначене в Законі України № 2017-Ш «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року. Це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум встановлюється щороку на дітей віком до 6 років та дітей віком від 6 до 18 років згідно Законів України «Про Державний бюджет України».

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

За змістом ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до п.п.15,17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст.ст.198,199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений в ч.2 ст.182 СК України.

Судом встановлено, що аліменти на утримання дітей відповідачі не оплачують, незважаючи на те, що діти проживають в чужій сім`ї, тому позов в цій частині підлягає до задоволення частково з врахуванням наступного.

При вирішенні питання про стягнення аліментів з ОСОБА_1 судом враховано те, що з ОСОБА_1 вже вирішено питання стягнення аліментів, оскільки згідно рішення Іванівського районного суду від 20.08.2019 року по справі №656/330/19 позов органу опіки та піклування Іванівської районної державної адміністрації Херсонської області в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено, вирішено стягувати з ОСОБА_1 з дня набрання чинності рішенням аліменти в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину починаючи з 20 травня 2019 року і до досягнення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повноліття. Рішення не оскаржувалося, вступило в законну силу.

Враховуючи те, що на час розгляду справи № 656/266/21 в суді набрало законної сили рішення суду по іншій справі №656/330/19 та про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , що унеможливлює повторне стягнення аліментів, оскільки позовна вимога про стягнення аліментів з ОСОБА_1 є тотожною вимогою по справах №656/330/19 та № 656/266/21 оскільки в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позовні вимоги повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення про стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Судом, при вирішенні питання стягнення аліментів з ОСОБА_1 враховано те, що відповідно до ст..129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Проте позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 підлягає до задоволення і суд приходить до висновку про стягнення з нього з дня набрання чинності рішенням аліменти в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину і до досягнення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повноліття.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 судом враховано те, що відповідач є працездатною особою, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю і не будучи особою з обмеженими можливостями, будучи фізично здоровою особою, в обов`язок якого входить утримання своїх двох дітей для забезпечення належного рівня життя.

Будь-яких заперечень по суті позовних вимог в частині стягнення аліментів відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення аліментів з ОСОБА_2 .

Окрім цього, судом враховано те, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

При цьому, суд вважає недоцільним з`ясування думки малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , оскільки матеріалами справи підтверджено факти, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Суд оцінив докази за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо враховує всі надані докази і вважає, що існують підстави для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст..12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст..13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.ч.4,5 ст.19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом при вирішенні даного спору враховано те, що відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Термін "суд" може поширюватися на органи, які розглядають обмежене коло специфічних питань, якщо такий орган забезпечений відповідними гарантіями, однією із яких відповідно до п.95 рішення Європейського суду з прав людини "Рінгайсен проти Австрії" від 16.07.1971 року є те, що процес у таких органах має забезпечувати виконання гарантій справедливого судочинства.

З огляду на наведене те, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються його вимоги, а відповідач не спростував правомірність і законність своїх дій, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного.

Судові витрати в цій справі складаються з судового збору.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В поданому позові позивач просить стягнути з відповідача судові витрати.

Вимогами ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Окрім цього, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

З позовної вимоги не вбачається, що позивач просить стягнути судовий збір з відповідачів. Під час розгляду справи, скориставшись своїм процесуальним правом, позивач просив стягнути судовий збір з відповідача.

Відповідно до п.7 ст.5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України, здійснюють Міністерство юстиції України, суб`єкти надання, безоплатної вторинної правової допомоги та/або органи опіки та піклування або служби у справах дітей.

Окрім цього, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» під час розгляду справи в усіх судових інстанціях від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Згідно вимог ст..47 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» фінансування та матеріально-технічне забезпечення діяльності місцевих державних адміністрацій здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Відповідно до ст.4 Закону України від 24.01.1995 року «Про органи і служби в справах дітей і спеціальні установи для дітей» служба має право представляти у разі необхідності інтереси дітей в судах.

Окрім цього, згідно ст..165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має орган опіки та піклування.

За таких обставин, зважаючи на те, що позовна вимога містить дві позовних вимоги, суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь держави судовий збір на загальну суму 1816 грн, з яких 908,00 грн за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав та 908,00 грн за позовну вимогу про стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст.2-5,10,12,19,23,27,28,76-81,89,95,141,258,259,263-265,268,272,273 ЦПК України ст.ст.19,150-155,164,165,180-183,191 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», постановою Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», постановою Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд,-

У Х В А Л И В :

Позов органу опіки та піклування в особі Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягувати ОСОБА_2 в користь матері виховательки дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_5 , в родину якої влаштовані ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на її особистий рахунок аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину з моменту звернення до суду з цим позовом (починаючи з 11.05.2021 року), та до досягнення дітьми повноліття.

В задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину з моменту звернення до суду з цим позовом (починаючи з 11.05.2021 року), та до досягнення дітьми повноліття відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь Державної судової адміністрації України судові витрати у вигляді судового збору загальній сумі 1816 грн, з яких 908,00 грн за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав та 908,00 грн за позовну вимогу про стягнення аліментів.

Допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду через Іванівський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Ознайомитись з текстом судового рішенням в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: орган опіки та піклування в особі Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області;

юридична адреса, місцезнаходження за відомостями, внесеними до ЄДРЮОФОПГФ: вул. Центральна, 5, м. Генічеськ, 75500; .

Особа, в інтересах якої подано позов:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , яке видане 24.12.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іванівського районного управління юстиції у Херсонській області і з приводу чого 11.09.2013 року виконавчим комітетом Благодатненської сільської ради Іванівського району Херсонської області було здійснено відповідний актовий запис за №03.

ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 26.08.2015 року виконавчим комітетом Благодатненської сільської ради Іванівського району Херсонської області і з приводу чого було здійснено відповідний актовий запис за №03.

Відповідач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України (зразка НОМЕР_3 , який виданий 01.02.2021 року органом 6523; РНОКПП не присвоювався.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

місце проживання: АДРЕСА_2 ; паспорт громадянина України (зразка НОМЕР_4 , який виданий 09.10.2020 року органом 6523; РНОКПП НОМЕР_5 .

Повний текст судового рішення складено 22.07.2021 року.

Суддя Р.І. Ференц