ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 758/8022/14-ц

провадження № 61-14173св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Південний берег»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» на заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Глубоченка С. М., та постанову Миколаївськогоапеляційного суду від 26серпня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Колосовського С. Ю., Коломієць В. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Ялтинського районного суду Автономної Республіки Крим із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» (далі - ТОВ «Південний берег», товариство) про визнання права власності на апартаменти № НОМЕР_1 в корпусі 2 (літера «Б») будинку

АДРЕСА_1 загальною площею 59,7 кв. м з балконом з південної сторони площею 10,6 кв. м, а всього площею 70,3 кв. м, а також просила стягнути заборгованість за договором позики від 31 травня 2011 року в розмірі 1 065 580,24 грн, інфляційні втрати за період з 1 січня 2012 року до 28 лютого 2014 року в розмірі 34 098,56 грн, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 1 січня 2012 року до 3 квітня 2014 року в розмірі 72 167,52 грн.

12 червня 2014 року Апеляційним судом міста Києва визначено підсудність цієї справи Подільському районному суду міста Києва.

26 червня 2014 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва позовні вимоги щодо визнання права власності на нерухоме майно та про стягнення боргу роз`єднано в окремі провадження.

23 вересня 2015 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи в частині стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних передано для розгляду за підсудністю до Жовтневого районного суду Миколаївської області.

В обґрунтування позову вказувала, що 31 травня 2011 року надала ТОВ «Південний берег» позику в розмірі 1 065 580,24 грн до 31 грудня 2011 року.

Оскільки відповідач ухилявся від виконання зобов`язань щодо повернення позики, позивач просила стягнути 1 171 846,32 грн, а саме 1 065 580,24 грн основного боргу, 72 167,52 грн - три проценти річних за період з 1 січня 2012 року до 3 квітня 2014 року, 34 098,56 грн інфляційних втрат з 1 січня

2012 року до 28 лютого 2014 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року позов задоволений. Стягнено з ТОВ «Південний берег» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31 травня 2011 року на загальну суму 1 171 846,32 грн, яка складається з: боргу в сумі 1 065 580,24 грн; інфляційних втрат від простроченої суми за період з 1 січня 2012 року до 28 лютого 2014 року в розмірі 34 098,56 грн; трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 1 січня 2012 року до 3 квітня 2014 року в розмірі 72 167,52 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Південний берег» задоволено частково. Заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнено з ТОВ «Південний берег» на користь ОСОБА_1 1 144 630,12 грн заборгованості за договором позики від 31 травня 2011 року (1 065 580,24 грн - основний борг, 69 459,66 грн - три проценти річних, 9 590,22 грн - інфляційні втрати).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з відсутності в матеріалах справи відомостей про отримання відповідачем судової повістки про виклик на вказану дату у порядку, передбаченому главою 7 ЦПК України, так як конверт із судовою повісткою повернувся до суду із відміткою про неправильне зазначення адреси.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з невиконання відповідачем належним чином зобов`язань за договором позики щодо її повернення та обов`язку з повернення отриманих грошових коштів з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат. Також апеляційний суд зауважив, що безгрошовість договору позики відповідачем не доведена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У вересні 2020 року ТОВ «Південний берег» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Заявник вказує на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18, від 24 жовтня 2019 року у справі

№ 5/198-06, від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 13 серпня 2019 року у справі № 914/1343/16, від 15 січня 2019 року у справі № Б24/081-12, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13,

від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 29 квітня 2021 року призначено справу до розгляду.

Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18, від 24 жовтня 2019 року у справі № 5/198-06, від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 13 серпня 2019 року у справі № 914/1343/16, від 15 січня 2019 року у справі № Б24/081-12, у постановах Верховного Суду України

від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 (пункт 1

частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 31 травня 2011 року ОСОБА_1 і ТОВ «Південний берег» в особі генерального директора Гулімова П. А. укладено договір про інвестування в будівництво об`єкта нерухомості. За змістом цього договору об`єктом нерухомості є комплекс споруд - пансіонат сімейного типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_1 (кадастровий номер ділянки: :02:001:0285). Відповідно до пункту 2.2 договору після здачі вказаного у підпункті 1.1.1 цього договору об`єкта в експлуатацію та підписання акта приймання-передачі апартаментів в натурі інвестор-учасник приймає у власність апартаменти НОМЕР_1 (додаток № 1 до цього договору) відповідно до проектної документації на сьомому поверсі загальною площею, визначеною за внутрішнім розміром 59,70 кв.м, з лоджією, яка примикає (з південної сторони), площею 10,60 кв.м у корпусі № 2 з розрахунком внутрішніх перегородок. Також умовами цього договору обумовлений перехід права власності на паркувальне місце для розміщення транспортного засобу № 46 розміром 2,5х5 м. Строк закінчення будівництва комплексу - третій квартал 2011 року, а позивач сплачує до 10 червня 2011 року відповідно 1 261 587,98 грн, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі - НБУ) 158 175 доларів США та 159 518 грн, що еквівалентно 20 000 доларів США.

Двома платіжними дорученнями від 3 червня 2011 року №№ 1, 2

ОСОБА_1 на виконання вказаного договору перерахувала на рахунок ТОВ «Південний берег» 159 470 грн та 1 261 208,36 грн відповідно.

31 травня 2011 року ОСОБА_1 та ТОВ «Південний берег» в особі генерального директора Гулімова П. А. укладено договір позики

№ 02/07-11-02, за умовами якого позикодавець надає позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов`язується повернути позику у строк, визначений цим договором. Відповідно до пункту 2.1 договору розмір позики складає 1 065 580,24 грн, що за курсом НБУ еквівалентно 133 600 доларів США. За закінченням строку, визначеного у пункті 4.1 договору (до 31 грудня 2011 року), позичальник зобов`язується протягом тридцяти календарних днів повернути позикодавцю суму позики. Сума позики того ж дня внесена до каси товариства за прибутковим касовим ордером № 18

Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, суму боргу в обумовлений договором строк - до 30 січня 2012 року - не повернув.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046,

1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та

від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18 (провадження

№ 61-11719св19), підстав відступити від яких Верховний Суд не встановив.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, керувався тим, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Апеляційний суд врахував, що на доведення факту передачі відповідачу грошової суми в розмірі 1 065 580,24 грн позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру б/д № 18.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи його законність і обґрунтованість в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд не перевірив доводів товариства щодо неоприбуткування цих коштів, не врахував, що, укладаючи угоду із юридичною особою, позивач мала передбачати, що стосовно юридичних осіб діють спеціальні правила обліку та прийняття грошових коштів від інших осіб, зокрема й фізичних. За змістом пункту 3.1 договору позики грошові кошти передаються під час підписання цього договору, натомість надана позивачем квитанція не містить дати передачі таких коштів.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначав, що квитанція до прибуткового касового ордеру № 18, копія якої надана позивачем, не відповідає типовій формі № КО-1, така квитанція складена російською мовою, що суперечить Положенню про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженому постановою правління НБУ

від 15 грудня 2004 року № 637 зі змінами та доповненнями, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320 (далі - Положення № 637); відсутність дати, яка є обов`язковим реквізитом, унеможливлює визначення дати оприбуткування готівки касою товариства. Також відповідач зазначав, що особа, яка підписала квитанцію до прибуткового касового ордеру № 18, на момент укладення договору позики на підприємстві не працювала. Такими доводами обґрунтована і апеляційна скарга.

Апеляційний суд не перевірив, чи наявні відповідні докази внесення грошових коштів у касу підприємства і їх зарахування на рахунок юридичної особи, адже за договором позика отримана ТОВ «Південний берег» як юридичною особою.

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) викладено висновок про те, що, укладаючи угоду з юридичною особою, позивач мала передбачати, що стосовно юридичних осіб діють спеціальні правила обліку та прийняття грошових коштів від інших осіб, зокрема й фізичних.

За правилами пункту 2.6 Положення № 637, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, враховуючи час укладення зазначеного договору позики, уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. Відповідно до пункту 4.1 наведеного Положення з метою забезпечення здійснення розрахунків готівкою підприємства повинні мати касу, а їх керівники мають забезпечити належне облаштування цієї каси та надійне зберігання готівкових коштів у ній.

Пунктом 3.3 Положення № 637 визначено, що приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів (стаття 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Апеляційний суд не перевірив належним чином, чи був уповноваженим ОСОБА_3 (особа, яка підписала квитанцію до касового прибуткового ордеру № 18) отримувати грошові кошти від фізичних осіб та підписувати прибуткові касові ордери, квитанції тощо, оскільки відповідач у апеляційній скарзі наголошував на тому, що на час укладення договору позики

ОСОБА_3 був звільнений з посади у товаристві.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не врахував зазначені обставини, не встановив природу правовідносин, що виникли між сторонами у справі, та не виконав обов`язку дослідження усіх наявних доказів у справі, що призвело до передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов без урахування висновків про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13,

від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року

у справі № 6-996цс17 і постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 травня

2020 року у справі № 756/11048/18 (провадження № 61-11719св19).

Касаційний суд, враховуючи встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин прийнята судом апеляційної інстанції постанова не може вважатися законною і обґрунтованою, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суд має врахувати викладене, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень щодо отримання товариством грошових коштів на виконання умов договору позики та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про невідповідність висновків судів висновкам щодо застосування норми права, викладеним Верховним Судом у постановах від 24 жовтня 2019 року у справі № 5/198-06, від 13 серпня 2019 року у справі № 914/1343/16 та від 15 січня 2019 року у справі № Б24/081-12.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Висновки Верховного Суду у постановах від 24 жовтня 2019 року у справі № 5/198-06, від 13 серпня 2019 року у справі № 914/1343/16 та від 15 січня 2019 року у справі № Б24/081-12, на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук