Постанова

Іменем України

21 липня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/8059/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

в складі судді Саламон О.Б.

від 17 березня 2021 року

у цивільній справі №754/2824/20 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Святошинського району м. Києва

про визнання наказу незаконним та скасування про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання сплатити соціальний внесок,

В С Т А Н О В И В:

02 березня 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що його з порушенням трудового законодавства звільнено з роботи з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Святошинського району м. Києва (далі -, Підприємство), в якому з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним; скасувати наказ про звільнення №33-к від 10.02.2020; поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-дерматовенеролога в КНП "КДЦ" відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі, що складає 36 153,00 грн; стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 19 470,00 грн; відшкодувати моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн; зобов`язати відповідача сплатити єдиний соціальний внесок за січень-лютий 2020 року.

Позов обґрунтовував тим, що з 16.01.2008 по 10.02.2020 він працював у відповідача у відділенні медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва на посаді лікаря-дерматовенеролога. На даній посаді був поновлений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2019, але 10.02.2020 його знову звільнено згідно з наказом №33-к, у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, а саме скорочення чисельності або штату працівників згідно з ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №491-к від 25.11.2019.

Вважав, що наказ про звільнення є незаконним, винесений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки було порушено процедуру звільнення. Його попереджали усно про майбутнє скорочення на підприємстві, а саме в каб. № 315 за адресою: АДРЕСА_1 , 29.11.2019, проте він відмовився підписувати документи, оскільки не розумів їх зміст. Письмово про наступне звільнення його було попереджено лише в грудні 2019 року через засоби поштового зв`язку.

Зазначив, що при звільнені йому не було запропоновано жодної посади лікаря, а також не було подання адміністрації про здачу згоди на перепрофілювання посади лікаря-дерматовенеролога відділення медичної комісії при ВРК Святошинського району м. Києва не було здійснено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не враховано жодного доводу та обставин, наведених позивачем, що свідчить про порушення ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Зазначив, що в порушення норм трудового законодавства йому не було запропоновано відповідних посад - жодної посади лікаря, а також не було здійснено подання адміністрації відповідача про надання згоди на перепрофілювання посади лікаря-дерматовенеролога відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва.

Також зазначив, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у 15-денний строк обґрунтоване письмове звернення подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Однак, даний факт не враховано судом першої інстанції

Судом не було взято до уваги згоду профспілки на його звільнення, а застосовано лише формальний підхід щодо її наявності. Додав, що рішення виборного органу профспілки про згоду на розірвання трудового договору не є аргументованим та не містить посилання на правове обґрунтування законності звільнення працівника.

Судом не враховано, що повний розрахунок з позивачем було здійснено лише 12.03.2020, про що містяться докази в матеріалах справи. При цьому, йому не відомо чи дана сума була оплатою заборгованості чи компенсацією за невикористану відпустку, яку до того ж не було нараховано за 79 календарних днів. Також, на думку позивача, відповідачем не було здійснено виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати.

Судом проігноровано спричинену позивачу моральну шкоду, яку він оцінював у розмірі 20 000,00 грн.

Вказував, що вимоги про несплату йому відповідачем страхових внесків судом першої інстанції взагалі не розглядалося.

Звернув увагу, що відповідач не відрахував єдиний соціальний внесок до пенсійного фонду за січень-лютий 2020 року.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду в апеляційній скарзі зазначив обставини, на які посилався в позовній заяві, та норми матеріального права.

За наведених обставин просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.03.2021 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив, в якому посилаючись на те, що позивача було звільнено із дотриманням вимог трудового законодавства, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями ч. 1 і ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за містом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Даний правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 10 вересня 2018 року у справі №487/6407/16-ц.

Судом встановлено, що з 16.01.2008 позивач працював у відповідача у відділенні медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва на посаді лікаря-дерматовенеролога.

Наказом КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва від 25.11.2019 № 491-к «Про внесення змін в штатний розпис» виведено із штатного розпису посаду лікаря-дерматовенеролога відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва; введено посаду завідувача відділу №3, лікаря лаборанта клініко-діагностичної лабораторії.

Згідно Акту від 29.11.2019 про відмову поставити підписи про ознайомлення з наказом №491-к від 25.11.2019 «Про внесення змін в штатний розпис» та з попередженням про майбутнє звільнення, 29.11.2019 лікарю-дерматовенерологу відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва ОСОБА_1 було оголошено (прочитано вголос та доведено до відома), в присутності свідків, зміст наказу №491-к від 25.11.2019 «Про внесення змін в штатний розпис» про скорочення його посади, а також Попередження про майбутнє звільнення від 29.11.2019 та запропоновано вакантні посади на Підприємстві. Зокрема, у відповідності до додатку №1 до Попередження, ОСОБА_1 запропоновано посади: сестри медичної Відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва; медсестри медичної Денного неврологічного реабілітаційного стаціонару; фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лікарні; рентгенолаборанта Рентгенкабінета Філії №1, рентгенолаборанта Рентгенкабінету Філії №3.

Факт повідомлення ОСОБА_1 про майбутнє звільнення 29.11.2019 в усній формі та отримання вказаного повідомлення в грудні 2019 року не заперечується позивачем.

02 грудня 2019 ОСОБА_1 направлено цінним листом з описом супровідний лист №2801 від 29.11.2019, завірена копія наказу №491-к від 25.11.2019, примірник попередження про наступне звільнення від 29.11.2019. Даний пакет документів отримано позивачем 05.12.2019, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

14 січня 2020 року відповідачем було направлено голові профспілкового комітету КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва подання про розірвання договору з ОСОБА_1 .

Згідно виписки з протоколу №9 від 23.01.2020 засідання профкому та адміністрації КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва, у відповідності до якого надано згоду на внесення змін в організаційну структуру відділення медичної комісії РВК Святошинського району та змінити штатний розпис КНП «КДЦ»; надано згоду розірвати трудовий договір з ОСОБА_1 - лікарем-дерматовенерологом відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва з 10.02.2020, згідно чинного законодавства.

Наказом №33-к про припинення трудового договору від 10.02.2020 позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності штатів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги.

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та врахувавши, що відповідачем дотримано порядку попередження позивача про наступне вивільнення та обов`язку працевлаштування позивача шляхом пропонування посад, які відповідали освіті, кваліфікації та досвіду останнього, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_2 на роботі.

До того ж, суд правильно зазначив в мотивувальній частині рішення, що є неприйнятними посилання позивача на Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", оскільки позивач не обґрунтовував позовні вимоги про звільнення його з роботи, у зв`язку з тим, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачу не було запропоновано жодної посади лікаря, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції, про що зазначено в мотивувальній частині рішення позивачу було запропоновано всі посади для подальшого працевлаштування, які він міг виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду, від яких позивач відмовився.

Так, як вже вказувалося вище, ОСОБА_1 було запропоновано наступні посади: сестри медичної Відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва; медсестри медичної Денного неврологічного реабілітаційного стаціонару; фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лікарні; рентгенолаборанта Рентгенкабінета Філії №1, рентгенолаборанта Рентгенкабінету Філії №3.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, з моменту попередження про майбутнє звільнення до моменту звільнення, інших вакантних посад чи робіт за відповідною професією чи спеціальністю, а також інших посад, які адміністрація Підприємства могла б запропонувати ОСОБА_1 з урахуванням його освіти, спеціальності, кваліфікації, досвіду, на Підприємстві не з`явилося. Згоди на зайняття будь-якої із запропонованих посад у будь-якій формі від ОСОБА_1 не надходило.

З наведеного слідує, що суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, у повному обсязі з`ясував обставини та дійшов правомірного висновку щодо виконання відповідачем свого обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, працевлаштування позивача. А доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом обґрунтованої згоди виборного органу профспілкової організації, оскільки як вбачається з мотивувальної частини рішення судом встановлено обставини звернення відповідача до профспілкового органу щодо розгляду питання звільнення позивача, на що профспілковий орган надав згоду та про що в матеріалах справи містяться докази.

Посилання скаржника на те, що судом застосовано формальний підхід щодо наявності згоди профспілкового органу на звільнення, фактично є незгодою позивача із наданою судом оцінкою такому доказу та не впливають на правильність висновку суду щодо дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення виборного органу профспілки є необґрунтованим колегія суддів вважає неспроможними, оскільки за приписами статті 43 КЗПП України, які кореспондуються з положеннями статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Отже, законодавцем визначено, що рішення виборного органу профспілки за результатами розгляду подання роботодавця на звільнення працівника повинно бути обґрунтованим у випадку ненадання згоди на розірвання трудового договору.

Колегія суддів також вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що адміністрацією відповідача не було здійснено подання про надання згоди на перепрофілювання посади лікаря-дерматовенеролога, яку до звільнення обіймав позивач, оскільки при звільненні з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України законодавцем не передбачено обов`язку роботодавця надавати такого виду подання.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про звільнення позивача з дотриманням трудового законодавства, колегія суддів також вважає правильним висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення похідної позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що відповідає положенням ст. 235 КЗпП України.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення - 10.02.2020 ОСОБА_1 особисто отримав у відповідача розрахунковий лист за лютий 2020 року із зазначенням усіх нарахованих та утриманих сум в день звільнення, а саме:

заробітна плата за 6 відпрацьованих днів у лютому 2020 року з урахуванням доплат за шкідливість та вислугу років - 1715,96 грн (вирахувані податки 334,61 грн), до виплати - 1381,35 грн;

вихідна допомога - 5719,56 грн (вирахувані податки 1115,32 грн), до виплати - 4604,24 грн;

компенсація за невикористані 79 днів відпустки -12 427,49 грн (вирахувані податки 2 423,36 грн), до виплати 10 004,13 грн.

Загальна сума до вплати, за вирахуванням профвнесків у сумі 141,43 грн, склала 15 848,29 грн (т. 1, а.с. 67).

12 лютого 2020 року до КНП "КДЦ" Святошинського району м. Києва надійшов лист непрацездатності ОСОБА_1 , який був обрахований і до загальної суми донараховано суму 755,66 грн, за вирахуванням обов`язкових податків та зборів в сумі 147,35 грн, до виплати 608,31 грн.

Таким чином, загальна сума до виплати склала 16 456,60 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що середньоденна заробітна плата була вирахувана відповідачем, виходячи з заробітних плат за листопад 2019 року, січень 2020 року, оскільки позивач в період з 01.12.2019 по 31.12.2019 перебував на курсах підвищення кваліфікації з відривом від роботи та зі збереженням середнього заробітку (т. 1, а.с. 87).

Вказана суму 16 456,60 грн була перерахована на рахунок позивача в АТ Кб 2ПриватБанк".

Отже, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що відповідачем не було здійснено виплату вихідної допомоги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з боку відповідача відсутні порушення прав позивача щодо нарахування та виплати сум, які підлягали виплаті останньому.

При цьому, оскільки позовна заява не містить вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилання позивача про те, що повний розрахунок було проведено після звільнення судом першої інстанції правомірно не взято до уваги.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не відрахував єдиний соціальний внесок до пенсійного фонду за січень-лютий 2020 року спростовуються матеріалами справи, про що зазначено судом в рішенні суду (том 1, а.с. 83-85).

Доводи апеляційної скарги, що суд проігнорував спричинену позивачу моральну шкоду колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з мотивувальної частини рішення суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що не встановлено порушень відповідачем при звільненні позивача.

Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Посилання в апеляційній скарзі, що вимоги про несплату відповідачем страхових внесків не розглядалися судом колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не пред`являв таких вимог в суді першої інстанції. А згідно з ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець