Ухвала

Іменем України

26 липня 2021 року

м. Київ

справа № 202/5003/20

провадження № 61-11639ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В., заінтересовані особи: Дніпровська міська рада, державний виконавець Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати незаконними виконавчі дії державного виконавця Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В. щодо складання акта про примусове виконання виконавчого документа від 09 червня 2020 року та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 10 червня 2020 року в межах виконавчого провадження ВП № 62171001, визнати незаконними дії державного виконавця Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В. щодо виселення ОСОБА_1 з незаконно зайнятих кімнат № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в гуртожитку на АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження ВП №62171001, визнати незаконними дії державного виконавця Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В., вчинені відповідно до акта про примусове виконання виконавчого документа від 09 червня 2020 року щодо встановлення факту самостійного виселення ОСОБА_1 із незаконно зайнятих кімнат № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в гуртожитку на АДРЕСА_1 , визнати незаконними та скасувати акт про примусове виконання виконавчого документа від 09 червня 2020 року та постанову про закінчення виконавчого провадження від 10 червня 2020 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 січня 2020 року у справі № 202/5881/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року, були задоволені позовні вимоги Дніпровської міської ради про виселення його з кімнат № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в гуртожитку на АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

З сайту ВДВС йому стало відомо, що постановою старшого державного виконавця Індустріального відділу ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 26 травня 2020 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 22 травня 2020 року № 202/5881/19 про виселення ОСОБА_1 з незаконно зайнятих кімнат № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 у гуртожитку на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2020 року зупинено виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 січня 2020 року.

Заявник наголошував, що державний виконавець порушив його право бути повідомленим про відкриття виконавчого провадження, про вчинення виконавчих дій та про закінчення провадження, а відтак і право на оскарження неправомірних рішень та дій, а також право на добровільне виконання виконавчого листа. Жодне рішення державного виконавця він не отримував.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що державний виконавець Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В. діяла в межах повноважень та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

08 липня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року в указаній вище справі.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги скарги.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що при розгляді скарги судаминеповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд установив, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року, позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволено та виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з незаконно зайнятих кімнат № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в гуртожитку на АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Постановою старшого державного виконавця Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В. від 26 травня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 62171001 з виконання виконавчого листа № 202/5881/19, виданого Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська про виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з незаконно зайнятих кімнат № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в гуртожитку на АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Відповідно до реєстру рекомендованих листів 27 травня 2020 року копію постанови про відкриття виконавчого провадження направлено ОСОБА_1 (штрих-код поштового відправлення № 308).

Згідно акта від 09 червня 2020 року державним виконавцем Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В. в присутності працівників поліції, понятих, представника стягувача, працівників КП «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради встановлено відсутність боржника ОСОБА_1 та його майна у кімнатах № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 в гуртожитку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (статті 129-1 Конституції України).

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вимогами статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), а згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно із частиною шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про його виселення. У разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово. Державний виконавець призначає день і час примусового виселення, про що письмово інформує боржника. Боржник вважається повідомленим про його примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового виселення, під час виконання рішення про виселення боржника не є перешкодою для його виселення. Примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Якщо виконання рішення здійснюється за відсутності боржника, державний виконавець зобов`язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання стягувачу або іншій особі, визначеній державним виконавцем.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Отже враховуючі положення статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості судового рішення доводи боржника щодо відсутності підстав для примусового виконання судового рішення та незгоди із виселенням із житлового приміщення не зумовлюють підстав невиконання судового рішення боржником та несення такого обов`язку.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що державний виконавець під час вчинення виконавчих дій порушила вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вищевказане, суди прийшли до правильного висновку відносно того, що старший державний виконавець діяла в межах повноважень та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В., заінтересовані особи: Дніпровська міська рада, державний виконавець Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю. В. - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко