Постанова

Іменем України

07 липня 2021 року

місто Київ

справа № 127/5872/14

провадження № 61-2561св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на постанову Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

(далі - ТОВ «Кредитні ініціативи», товариство) у березні 2014 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 28 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк»

(далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк», банк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 63 180, 00 дол. США зі сплатою 11, 9 % річних та строком кредитування до 27 листопада 2037 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 28 листопада 2007 року банк та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2007 року.

На підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс»

(далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс») набуло право вимоги, у тому числі за кредитним договором від 28 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 . На підставі договору відступлення права вимоги за іпотечними договорами 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило, а ТОВ «ФК «Вектор плюс» прийняло право вимоги, у тому числі за іпотечним договором від 28 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 .

Відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло право вимоги, у тому числі за кредитним договором від 28 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 .

Також 28 листопада 2012 року згідно з договором про передачу прав за іпотечним договором ТОВ «ФК «Вектор плюс» передало ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги, у тому числі за іпотечним договором від 28 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 .

Унаслідок укладення зазначених договорів відбулася заміна кредитора, тому ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за кредитним та іпотечним договорами, укладеними 28 листопада 2007 року з ОСОБА_1 .

Товариство стверджувало, що ОСОБА_1 як позичальник та майновий поручитель взяті на себе зобов`язання не виконувала, на вимоги не реагувала, внаслідок чого станом на 21 березня 2014 року виникла заборгованість за кредитом - у розмірі 60 364, 00 дол. США, що еквівалентно 610 231, 75 грн, за відсотками - у розмірі 35 718, 33 дол. США, що еквівалентно 361 083, 74 грн, та пені у розмірі 128 233, 89 грн, а всього 1 099 549, 38 грн.

З урахуванням наведеного ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2007 року, яка складає 1 099 549, 38 грн, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна; виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відзиви на позов не надходили.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року позов задоволено.

У рахунок погашення боргу перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором від 28 листопада 2007 року № 0101/1107/71-85 у розмірі 1 099 549, 38 грн, яка виникла станом на 21 березня 2014 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2007 року, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Суд виселив ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 як позичальник і майновий поручитель взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, унаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Оскільки вимога банку від 02 грудня 2013 року про виселення з квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, разом з усіма мешканцями, ОСОБА_1 у місячний строк добровільно не виконана, тому відповідачі підлягають виселенню з предмета іпотеки.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задоволено, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року скасовано, у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року постанову Апеляційного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задоволено частково. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року змінено, викладено резолютивну частину у новій редакції. Позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

У рахунок погашення боргу перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором від 28 листопада 2007 року у розмірі 669 657, 50 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 60 364, 00 дол. США, що еквівалентно 479 911, 91 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 12 588, 23 дол. США, що еквівалентно 100 080, 20 грн; заборгованість за пенею у розмірі 89 665, 39 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2007 року, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайну ціну на цей вид майна, визначену на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині заочне рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задоволено. Постанову Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, за результатами розгляду якої ухвалено заочне рішення, унаслідок чого відповідач з об`єктивних підстав була позбавлена можливості заявити у суді першої інстанції про застосування позовної давності.

Суд касаційної інстанції також зазначив, що під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно звернути увагу на правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), про те, що відсутні правові підстави для нарахування передбачених кредитним договором процентів та пені після пред`явлення дострокової вимоги і ухвалення судового рішення й до закінчення строку дії кредитного договору, з огляду на наявність рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 лютого 2012 року про задоволення вимог кредитора за спірним кредитним договором до ОСОБА_1 як боржника.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задоволено. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Кредитні ініціативи» в дохід держави 4 287, 36 грн судового збору.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 669 657, 50 грн, з яких: заборгованість за кредитом - у розмірі 60 364, 00 дол. США, що еквівалентно 479 911, 91 грн, заборгованість за процентами у розмірі 12 588, 23 дол. США, що еквівалентно 100 080, 20 грн, заборгованість за пенею - у розмірі 89 665, 39 грн, є обґрунтованими. В іншій частині позов є необґрунтованим, оскільки позивач, визначаючи розмір заборгованості відповідача, не звернув уваги на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та стягнення пені припиняється після реалізації банком права звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин про звернення стягнення на предмет іпотеки позовної давності, про що заявлено ОСОБА_1 .

Вимоги позивача про виселення суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими з огляду на те, що з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся з пропуском позовної давності, а тому в цій частині у задоволенні позову потрібно відмовити у з зв`язку з його безпідставністю.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ «Кредитні ініціативи» із застосуванням засобів поштового зв`язку 03 лютого 2020 року звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, залишити в силі заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 травня 2014 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги доводами про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Товариство зазначає, що:

- апеляційний суд не врахував, що позовна давність не спливла, оскільки поданням позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у 2011 році перервалася відповідно до правил частини другої статті 264 ЦК України;

- до спірних правовідносин підлягає застосуванню збільшена позовна давність у 10 років, про що сторони домовилися у пункті 10.11 кредитного договору;

- сторони погодили умовами кредитного договору, що проценти нараховуються до повного погашення кредиту, а не до дати настання погашення кредиту.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Кредитні ініціативи», а ухвалою від 29 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана 03 лютого 2020 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 28 листопада 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 63 180, 00 дол. США зі сплатою 11, 9 % річних зі строком кредитування до 27 листопада 2037 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка їй належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2007 року.

За спільною згодою сторони оцінили предмет іпотеки у 354 510, 00 грн, що за курсом Національного банку України на день укладення цього договору еквівалентно 70 200, 00 дол. США.

Згідно з пунктом 10.3 іпотечного договору у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання та/або іпотекодавцем умов цього договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі, включаючи суму кредиту та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до умов основного зобов`язання.

У пункті 11 іпотечного договору сторони погодили, що «іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобов`язанням, позичальник не поверне іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або пеню або іншу заборгованість, та/або платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним)».

У разі порушення позичальником кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає позичальнику та іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором та/або зобов`язань, передбачених іпотечним договором, у менш ніж тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (підпункти 12.3.1, 12.3.2 іпотечного договору).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 лютого 2012 року у справі № 2-3261/11 з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь ПАТ «Сведбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 669 657, 50 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 60 364, 00 дол. США, що еквівалентно 479 911, 91 грн, заборгованість за процентами - 12 588, 23 дол. США, що еквівалентно 100 080, 20 грн, заборгованість за пенею - 89 665, 39 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 лютого 2012 року у справі № 2-3261/11 встановлено, що банк 09 лютого 2010 року направив ОСОБА_4 повідомлення-вимогу від 05 лютого 2010 року № 085-юр про зміну умов кредитного договору.

Відповідач у своїх письмових поясненнях підтвердила отримання нею такого повідомлення, що містило вимогу про усунення порушення з виконання зобов`язань за кредитним договором та сплати заборгованості в повному обсязі протягом тридцяти днів з дня отримання листа.

Отже, банком змінено строк виконання зобов`язань за договором в повному обсязі.

Апеляційний суд встановив, що право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі з березня 2010 року.

Відповідно до довідки МКП ЖЕК від 23 серпня 2012 року № 14 у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_4 , зареєстровані: з 2008 року - ОСОБА_4 , 1976 року народження, дочка - ОСОБА_3 , 1995 року народження, з 2010 року - син ОСОБА_2 , 2010 року народження.

На підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», відступило, а ТОВ «ФК «Вектор плюс» прийняло право вимоги, у тому числі за кредитним договором від 28 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 .

Відповідно до договору відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило, а ТОВ «ФК «Вектор плюс» набуло право вимоги, у тому числі за іпотечним договором від 28 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 .

Згідно з договором факторингу від 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло право вимоги, у тому числі за кредитним та іпотечним договорами від 28 листопада 2007 року, укладеними з ОСОБА_1 .

Унаслідок укладення зазначених договорів відбулася заміна кредитора, тому ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з ОСОБА_1 28 листопада 2007 року.

Відповідно до копії реєстру поштових відправлень від 02 грудня 2013 року ТОВ «Кредитні ініціативи» на адресу відповідачів направило повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні та вимоги про необхідність виконання кредитних зобов`язань і виселення протягом тридцяти днів з дня отримання цього повідомлення.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, ОСОБА_1 як позичальник та майновий поручитель взяті на себе зобов`язання не виконувала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого станом на 21 березня 2014 року виникла заборгованість за кредитом - у розмірі 60 364, 00 дол. США, що еквівалентно 610 231, 75 грн, за відсотками - у розмірі 35 718, 33 дол. США, що еквівалентно 361 083, 74 грн, та пенею - у розмірі 128 233, 89 грн, разом 1 099 549, 38 грн.

Апеляційний суд зробив висновок, що, враховуючи зміну строку кредитування (що відбулася), обґрунтованими є позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 669 657, 50 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 60 364, 00 дол. США, що еквівалентно 479 911, 91 грн, заборгованість за процентами - 12 588, 23 дол. США, що еквівалентно 100 080, 20 грн, заборгованість за пенею - 89 665, 39 грн.

Обставини, які встановлено іншим судовим рішенням, відповідно, не підлягають повторному з`ясуванню під час вирішення цього спору за правилами статті 82 ЦПК України.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України

«Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме

майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання боржником, що встановлено у справі, яка переглядається.

Щодо застосування правил позовної давності апеляційним судом

В оцінці доводів касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності Верховний Суд врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

За цим правовим висновком позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, повістки про виклик до суду повернуті з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а. с. 69, 72, 73), а тому відповідач мала право заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення та після відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви відповідач мала оголосити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд врахував, що ані в заяві про перегляд заочного рішення, ані в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 не просила суди застосувати позовну давність до спірних правовідносин, із такою заявою звернулася лише 15 лютого 2019 року, під час повторного апеляційного перегляду справи, після скасування Верховним Судом постанови Апеляційного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, враховуючи, що ОСОБА_1 своєчасно не скористалася правом заявити про застосування позовної давності, Верховний Суд визнає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що за встановлених фактичних обставин справи заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності підлягала розгляду апеляційним судом по суті. Отже, правила про позовну давність не підлягають застосування судами до спірних правовідносин, інше тлумачення наведених норм права призводитиме до порушення принципів змагальності та диспозитивності, а відповідно, й принципу рівності усіх перед судом.

Щодо правових підстав нарахування відсотків за кредитним договором до повного погашення заборгованості після зміни строку кредитування

Заперечуючи проти оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, товариство вважало, що має право на нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом до повного погашення заборгованості за договором з урахуванням умов та правил, визначених сторонами у кредитному договорі.

В оцінці таких доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16

(провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «6.19. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

6.20. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.

6.21. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

6.22. Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово зазначалося, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

6.23. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

6.24. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

6.25. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

6.26. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

6.27. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

6.28. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України (пункт 6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19)).

З врахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, відповідно до яких кредитор втратив право нараховувати проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування.

Щодо виселення відповідачів з іпотечного майна

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у частинах першій, другій якої передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Правила частини третьої статті 109 ЖК Української РСР регулюють порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частиною другою статті 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню положення як статті 40 цього Закону, так і статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок сформульовано й у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, який підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже, за змістом цих норм права визначальним при вирішенні питання про наявність підстав для виселення із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки без надання іншого постійного жилого приміщення є встановлення того, за які кошти придбано іпотечне майно -за рахунок кредитних (позичених) коштів, чи за особисті кошти іпотекодавця (іпотекодавців).

Вирішуючи питання про виселення з іпотечного житла, також необхідно враховувати, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновків щодо застосування статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 305/388/17 (провадження № 61-37226св18) та від 20 лютого 2019 року у справі № 334/7331/15 (провадження

№ 61-15007св18), зазначив, що у разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, з посиланням на статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК Української РСР наявні правові підстави для виселення відповідачів без надання іншого житла.

Отже, судам необхідно досліджувати питання, чи повністю за кредитні кошти придбано предмет іпотеки. У протилежному випадку виселення без надання іншого житла є неможливим.

Верховний Суд врахував, що за умовами пункту 1.2 кредитного договору кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь ОСОБА_6 в оплату за договором купівлі-продажу, зазначеним у пункті 1.4 кредитного договору.

Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу між позичальником та продавцем ОСОБА_6 з метою придбання квартири АДРЕСА_2 .

При цьому відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 63 180, 00 дол. США, а за умовами пункту 5 іпотечного договору предмет іпотеки оцінюється в 354 510, 00 грн, що за курсом Національного банку України на день укладення договору становить у еквіваленті 70 200, 00 дол. США.

Оціночна вартість предмета іпотеки у іпотечному договорі та ціна квартири за договором купівлі-продажу, що укладені того самого дня, 28 листопада 2007 року, є однаковими, а порівняння суми кредиту на придбання квартири та ціни квартири, за якою відбулося її відчуження, свідчить, що ОСОБА_1 придбала квартиру, яка є предметом іпотеки, не лише за рахунок наданих їй банком кредитних коштів.

За таких обставин, враховуючи наведені правові висновки Верховного Суду, суд касаційної інстанції вважає, що відсутні підстави для виселення відповідачів з іпотечного майна без надання відповідачам іншого житла.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги ТОВ «Кредитні ініціативи», скасування заочного рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розподіл судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог касаційної скарги ТОВ «Кредитні ініціативи», скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, судовий збір, сплачений заявником у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Заочне рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2007 року № 0101/1107/71-85 у розмірі 669 657, 50 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 479 911, 91 грн, заборгованість за процентами - 100 080, 20 грн, заборгованість за пенею - 89 665, 39 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2007 року, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судовий збір, сплачений заявником у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 2 255, 61 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судовий збір, сплачений заявником у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 9 022, 46 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко