ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 689/1734/20
Провадження № 22-ц/4820/1123/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання - Дубова М.В.,

з участю апелянта та її представника, представника відповідача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 травня 2021 року, суддя Соловйов А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частину прийнятого в експлуатацію, але незареєстрованого житлового будинку садибного типу (А-1) загальною площею 59,5 кв.м. та господарські будівлі і споруди: сарай (Б), які знаходяться по АДРЕСА_1 , на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,25 га з кадастровим номером :01:006:0034, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), та на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1375 га з кадастровим номером :01:006:0035, з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за тією ж адресою.

В обґрунтування позову вказала, що вона з 10.06.2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Фактично з січня 2018 року вона припинила спільне проживання з відповідачем. Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16.10.2019 року шлюб між сторонами розірвано. 05.04.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за спільні кошти було придбано житловий будинок з надвірними будівлями: двома цегляними сараями, камінним погребом, за адресою: АДРЕСА_1 . Також в період шлюбу відповідачем приватизовані земельні ділянки з кадастровими номерами :01:006:0034 та :01:006:0035, на яких знаходиться придбаний ними житловий будинок з надвірними будівлями та спорудою, які є також об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Збільшуючи позовні вимоги, позивач вказала, що в 2016 році будинок, що по АДРЕСА_1 , був знесений та на його місці сторонами було побудовано новий будинок в межах конфігурації з попереднім будинком. Новий будинок був побудований сторонами за спільні кошти в період шлюбу, проте в експлуатацію не був введений через умисні дії ОСОБА_2 . Зазначила, що протягом 2017 року будинок було облаштовано електроенергією, поряд викопано криницю, влітку 2018 року вона з відповідачем почали заливати фундамент, робота тривала один місяць, після чого сторони почали вибудовувати коробку будинку та встановили дах. В кінці 2018 року, на початку 2019 року ними було завершено будівництво, після чого облаштовано газ та водопостачання. Вона приймала безпосередню участь у будівництві та здійснювала постійний догляд за земельною ділянкою поблизу будинку. Оскільки домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя та знаходиться на земельних ділянках, які приватизовані відповідачем, тому відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України у подружжя виникло право спільної сумісної власності також і на спірні земельні ділянки. Під час судового розгляду їй стало відомо про те, що відповідач вчиняє дії з узаконення самочинно збудованого житлового будинку, він зареєстрував декларацію про готовність будинку до експлуатації, у зв`язку з чим зауважила, що позовна вимога заявлена щодо будинку, який закінчений будівництвом, прийнятий в експлуатацію, але не зареєстрований в установленому законом порядку.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20.05.2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що право спільної сумісної власності під час шлюбу на спірне домоволодіння відповідно до закону у сторін не виникло. Спірні земельні ділянки загальною площею 25 га з кадастровим номером :01:006:0034 та загальною площею 0,1375 га з кадастровим номером :01:006:0035 отримані ОСОБА_2 в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, отже є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вказала, що презумпція спільної сумісної власності подружжя на будівництво будинку по АДРЕСА_1 , відповідачем спростована не була. Оскільки будівництво спірного будинку було проведено подружжям у шлюбі за спільні кошти, в останніх виникло право спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва та/або будівельні матеріали, які були використані для його створення. Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що спірний об`єкт незавершеного будівництва (самочинне будівництво) збудовано під час шлюбу за спільні кошти подружжя, який згодом набув статусу завершеного будівництва, був прийнятий в експлуатацію, у встановленому законом порядку було зареєстровано право власності на спірне майно, дійшов помилкового висновку про те, що це майно не набуло правового статусу спільного сумісного майна подружжя. Приватизовані відповідачем земельні ділянки з кадастровими номерами :01:006:0034 та :01:006:0035, на яких знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , є також об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали доводи апеляційної скарги. Представник відповідача в суді проти апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши пояснення учасників справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що з 10.06.2010 року до 16.10.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися діти, дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 9-10).

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16.10.2019 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Згідно даного рішення сторони визнали, що припинили подружні відносини з 2018 року, проживають окремо (т. 1, а.с. 11).

05.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудою (домоволодіння) в АДРЕСА_1 . До складу домоволодіння увійшли: житловий будинок загальною площею 50,7 кв.м., два цегляних сараї, камінний погріб та штахетна огорожа (т. 1, а.с. 16, 80-82).

Згідно рішень №№ 8, 9 від 21.03.2017 року Правдівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області ОСОБА_2 передано у власність в порядку безоплатної приватизації земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровими номерами :01:006:0034, :01:006:0035 площами 0,25 га та 0,1375 га відповідно, для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (т. 1, а.с. 74-75, 187).

15.04.2016 року домоволодіння було обстежене на предмет оцінки стану будівельних конструкцій і встановлено, що несучі і огороджувальні конструкції та інженерно-технічне обладнання знаходяться у незадовільному стані (т. 1, а.с. 106-120). У 2016 році вказане домоволодіння було знесене, що визнано сторонами та підтверджується результатами обстеження земельної ділянки, проведеного з 15.10.2016 року по 05.11.2016 року (т. 1, а.с. 127-129). Згідно акту від 05.11.2016 року житловий будинок «А-1», камінний погріб «Г», та цегляний сарай «В», (згідно договору купівлі-продажу зареєстрованого за №301 від 05.04.2016 року), знесено власником, цегляний сарай «Б» є присутній на земельній ділянці (т. 1, а.с. 130-131).

Як вбачається зі змісту витягу з державного реєстру від 03.03.2021 року, на підставі акту про знесення (знищення) домоволодіння від 25.11.2020 року було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25.02.2021 року (т. 2, а.с. 66).

Відповідно до технічного паспорту виготовленого станом на 13.03.2019 року на замовлення ОСОБА_2 , загальна площа будинку (літера А-І), що за адресою АДРЕСА_1 , складає 57,2 м.кв., житлова площа 30 м.кв., допоміжна (підсобна) 27,2 м.кв., площа змінилася за рахунок демонтажу перегородок та печей (т.1, а.с. 216-221). Відповідні зміни було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.03.2019 року (т. 1 а.с. 214).

Згідно з даними технічного висновку №0129/20-ТВ від 30.11.2020 року щодо оцінки стану конструкцій самочинно побудованого житлового будинку за листопад 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа будинку становить 59,5 м.кв., житлова площа 29,3 м.кв., будинок обладнаний електропостачанням, газопостачанням, водопостачанням, каналізацією та освітленням. Готовність самочинно побудованого житлового будинку складає 100 % (т. 1, а.с. 155-160). Такі ж технічні характеристики визначені у технічному паспорті, складеному на замовлення ОСОБА_2 станом на 30.11.2020 року (т. 1, а.с. 161-171).

Разом з тим, відповідно до повідомлення про початок будівельних робіт, що було подане відповідачем до управління ДАБІ у Хмельницькій області, початок будівельних робіт щодо вищевказаного будинку розпочався 11.12.2020 року (т. 1, а.с. 182-184). 18.01.2021 року була зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта нового будівництва (т. 1, а.с. 188-189).

Зі змісту технічного паспорту, складеного станом на 30.12.2020 року на замовлення ОСОБА_2 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , розміщено домоволодіння в іншому складі та іншої площі: житловий будинок Д-1 загальною площею 59,5 кв.м. (рік спорудження (реконструкції) 2019 рік), в тому числі житловою 29,3 кв.м., та допоміжною в розмірі 30,2 кв.м., а також сарай Б (рік спорудження (реконструкції) 1969 рік) (т. 2, а.с. 60-65). Право власності на вказане домоволодіння було зареєстроване за відповідачем 25.02.2021 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серії та номер ХМ16 (т. 2, а.с. 67).

Згідно пояснень в суді свідка ОСОБА_6 , подружжя ОСОБА_1 стали її сусідами в 2016 році. Станом на січень 2018 року фундамент спірного будинку був зведений, який почав муруватися восени 2017 року. До кінця 2018 року сторони закінчили будівництво, однак в цей будинок не поселилися. До початку 2019 року будівництво було завершене. Хто фінансував будівництво їй невідомо. В роботі по будівництву брали участь, крім ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , також брат та батько відповідача.

Мати позивача ОСОБА_8 суду пояснила, що спірний будинок почали будувати влітку 2018 року, будинок був збудований до кінця 2018 року, на придбання будівельних матеріалів використовувалися спільні кошти подружжя.

Сестра ОСОБА_1 , ОСОБА_9 в суді пояснила, що позивач допомагала при будівництві спірного будинку, оббивала цеглу. Будівництво спірного будинку, а саме зведення стін та даху, сторони завершили до кінця 2018 року. Новий будинок був зведений зі зміщенням конфігурації на іншому фундаменті. Будівництво спірного будинку почалось влітку 2018 року. При будівництві будинку брали участь сторони, а також брат відповідача.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу нерухомості після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи будівлею з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом одного з подружжя, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будівлю, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 року у справі № 359/8985/17).

Крім того, за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Суд, відмовляючи в задоволенні позову з посиланням на самочинність побудови спірного будинку не врахував та належним чином не оцінив, що станом на час розгляду справи в суді, щодо спірного будинку було подано та зареєстровано декларацію про його готовність до експлуатації, яка стала підставою для державної реєстрації права власності на нього, що свідчить про узаконення будівництва спірного будинку та унеможливлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Також, суд першої інстанції не врахував, що частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту ст. 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, якщо на спірній земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі №1008/339/12).

Суд, відмовляючи в поділі спірних земельних ділянок, невірно застосувавши норми матеріального права, дійшов помилкового висновку про те, що поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0034, яка була отримана безоплатно відповідачем у приватну власність, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будинку, не відповідає вимогам закону, безпідставно посилаючись на те, що вказане майно не було нажито сторонами у період шлюбу, оскільки має правовий статус приватного майна чоловіка, набутого шляхом реалізації права на безоплатне одержання відповідної частки із земельного фонду (приватизації).

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні докази того, що сторони в період шлюбу збудували спірний будинок, чи його частину. Позивачем на підтвердження своїх вимог не було надано суду доказів щодо ступеня готовності будівництва на час фактичного припинення спільного проживання з відповідачем, здійснення витрат на закупівлю будівельних матеріалів, організацію чи-то контроль за будівництвом. Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що влітку 2018 року сторони почали заливку фундаменту, через місяць вибудували коробку будинку та встановили дах, не вказує на те, які конкретно будівельні роботи були проведені, використані матеріали, їх вартість а також ступінь фактичної готовності будівництва на дату фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами.

В той же час, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які вказали на те, що позивач та відповідач разом проводили будівництво, не встановлюють зазначені вище обставини, оскільки в цих поясненнях відсутні дані щодо конкретної частини будинку, яку сторони побудували спільно.

При цьому слід зауважити, що єдиними письмовим доказом щодо готовності спірного об`єкта до експлуатації є технічний висновок від 30.11.2020 року, підготовлений ТОВ «Хмельницьке обласне земельне агентство», відповідно до якого готовність спірного самочинно побудованого житлового будинку складає 100% на дату дослідження, тобто станом на листопад 2020 року.

Однак, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що з кінця 2018 року вона фактично не перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 , проживала окремо від нього та не вела з ним спільного господарства.

Тобто, станом на дату визначення 100% готовності спірного житлового будинку до експлуатації сторони тривалий період не проживали разом (майже 2 роки).

За встановлених вище обставин колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову, помилково застосував норми матеріального права, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими, мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення необхідно змінити з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 травня 2021 року змінити з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 липня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

/

Л.М. Грох

А.М. Костенко