Провадження № 22-ц/812/1110/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 489/2514/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 6 вересня 2018 року суддею Рум`янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено 12 квітня 2021 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 , ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором позики

та звернення стягнення на предмет застави,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу та звернення стягнення на заставне майно.

Позивач зазначав, що 12 червня 2010 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким він передав останньому 7 000 доларів США на строк до 12 червня 2015 року зі сплатою 36 % річних. На забезпечення виконання зобов`язання між ним та ОСОБА_3 укладено договір поруки, а ОСОБА_1 передав у заставу належний йому автомобіль Mersedes-Benz, модель 416 CDI, сірий номер НОМЕР_1 .

Посилаючись на те, що до грудня 2016 року ОСОБА_1 повернув тільки 3 500 доларів США позики і 5 500 доларів США процентів за користування коштами, а неповернута частина боргу складає 10 607 доларів США, що в еквівалентні до гривні складає 278 602 грн., ОСОБА_2 просив, уточнивши позовні вимоги, у рахунок погашення боргу передати йому у власність заставне майно автомобіль.

Відповідачі участі у судових засіданнях не приймали, своєї думки стосовно позову не висловили.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2018 року позов задоволено частково, у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 12 червня 2010 року у розмірі 278 602 грн. звернуто стягнення на предмет застави транспортний засіб марки Mersedes-Benz, модель 416 CDI, сірий номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 24 жовтня 2007 року, шляхом передачі транспортного засобу у власність ОСОБА_2 . У задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за договором позики відмовлено. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 2 786 грн. судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилався на те, що не був повідомлений судом про час та місце слухання справи оскільки на час її розгляду знаходився у зоні проведення операції об`єднаних сил у складі Збройних Сил України, по суті спору зазначав, що договір позики між ним і позивачем не укладався; суд не витребував у позивача оригіналу боргової розписки; на час розгляду справи він продав спірний автомобіль ОСОБА_3 шляхом видачі на його ім`я довіреності;

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В матеріалах справи міститься копія договору позики (з умовами забезпечення) від 12.06.2010 року, згідно якого ОСОБА_2 надав, а ОСОБА_1 отримав у користування грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, під зобов`язання повернути вказану суму в строк до 12 червня 2015 року та сплатити проценти в розмірі 36 % річних за період фактичного користування коштами до дня повернення грошових коштів.

Відповідно до п. 2 Договору позики від 12.06.2010 року, у забезпечення виконання зобов`язання за цим договором ОСОБА_3 надає поруку, якою зобов`язується відповідати перед ОСОБА_2 за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань за цим договором позики, крім того ОСОБА_1 передає, а ОСОБА_2 приймає в заставу транспортний засіб: транспортний засіб марки Mersedes-Benz, модель 416 CDI, сірий номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на праві власності згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 виданого 24 жовтня 2007 року.

Суд в своєму рішенні вважав вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за договором позики доведеними, оскільки умовами договору передбачено право ОСОБА_2 на звернення стягнення на предмет застави з передачею транспортного засобу у фактичне користування.

Однак колегія суддів не може погодитись із зазначеним.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Підставою зазначав те, що договору позики від 12.06.2010 року, на підставі якого звернуто стягнення на належний йому автомобіль, він не підписував. На вирішення експерта просив поставити питання про те, чи виконаний рукописний текст «Качай В.А.» та підпис від імені ОСОБА_1 у договорі позики від 12.10.2010 року самим ОСОБА_1 чи іншою особою.

Ухвалою апеляційного суду від 22 червня 2021 року було витребувано у ОСОБА_2 оригінал договору позики (з умовами забезпечення), укладений 12.06.2010 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Однак, позивач у відзиві на апеляційну скаргу повідомив суд про відсутність можливості надати витребуваний судом оригінал договору позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18),. Ця судова практика є незмінною.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач на обґрунтування своїх позовних вимог не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог та факту укладення договору позики. Позивач оригінал оригінал договору позики (з умовами забезпечення), укладений 12.06.2010 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до суду не надав, в письмових поясненнях зазначив, що оригінал договору позики не може бути наданий суду у зв`язку з його втратою. Доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі боргового зобов`язання, а на копії.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог та не довів факту укладення договору позики.

Зазначене кореспондується з постановою Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17, провадження № 61-12383св19.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, а відтак про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави, як похідних із зазначеного договору.

З огляду на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет застави відмовити

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: С.Ю.Колосовський

О.О.Ямкова

---------------------------------

Повну постанову складено 15 липня 2021 року