ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2021 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2021 року зупинено провадження по вищевказаній справі до моменту набрання законної сили рішення суду по справі № 200/22690/17 (а.с. 127).

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

ОСОБА_2 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з наступних підстав.

Зупиняючи провадження у вказаній справі суд першої інстанції виходив з того, що результат вирішення справи № 200/22690/17 матиме значення для вирішення цієї цивільної справи, оскільки задоволення позовних вимог ОСОБА_1 унеможливить задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , як позивача у справі № 200/22690/17, провадження у якій відкрито до подачі 23.11.2020р. ОСОБА_5 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позову про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки. А також на те, що без встановлення в процесі розгляду цивільної справи № 200/22690/17 права ОСОБА_3 від свого імені продати квартиру АДРЕСА_1 , буде неможливо вирішити питання про витребування у відповідачки цієї спірної квартири, оскільки саме від вирішення цивільної справи № 200/22690/17 залежить вирішення питання про право добросовісного набування спірної квартири у власність.

Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, зважаючи на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки, у якому просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 172,6 кв.м., житлова площа 91,3 кв.м. та припинити в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно записи, необхідні для такого витребування, а саме: - запис про право власності № 26335361 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. 25.05.2018 р., яким за ОСОБА_2 , зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , підстава договір купівлі-продажу квартири серія та номер № 465, виданий 25.05.2018 р., видавник ПН ДМНО Мошковська Н.М., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41299534 від 25.05.2018 р.; - запис про право власності № 24829742 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. 13.02.2018 р., яким за ОСОБА_3 , на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 р. у справі № 200/22690/17, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39672125 від 14.02.2018 р.

Визнати недійсним договір іпотеки від 05.07.2018 р. серії та номер 727, що посвідчений ПН ДМНО Мошковською Г.О., який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 172,6 кв.м., житлова площа 91,3 кв.м. та припинити всі записи у Державному реєстрі речових прав на рухоме майно, створені на підставі та у зв`язку з зазначеним договором, а саме: - запис про іпотеку № 26907869 від 05.07.2018 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41915557 від 05.07.2018 р.; - запис про обтяження № 26907178 від 05.07.2018 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41914794 від 05.07.2018 р.

Також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 за договорами позики від 16.02.2015 року за № 16/02/15/1, № 16/02/15/2, № 16/02/15/3, № 16/02/15/4, № 16/02/15/5 в сумі 20 000 493,46 грн., станом на 21.12.2017 р. звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02.03.2015 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН ДМНО Кухтіною В.В. за реєстровим № 255, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 99,3 кв.м., загальною площею 172,6 кв.м., в житловому будинку літ.А-7, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа № 2-1511/2007, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.03.2015 року, номер запису про право власності 8909140, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, визнавши за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру. В решті позову відмовлено (а.с. 36-38)

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 року скасовано, а справу за позовом ОСОБА_3 до ПН ДМНО Кухтіної В.В., ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на майно та визнання права власності направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 44-45).

У березні 2021 року ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги та просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_3 права від свого імені продати квартиру АДРЕСА_1 , будь-якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь-якого суб`єкта оціночної діяльності (а.с. 115-117).

Згідно з вимогами п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У пункті 33 (абз.4) постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, необхідність зупинення провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між справами, що розглядаються, повинен існувати правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній справі, будуть мати значення для іншої справи.

У справі, яка розглядається, предметом спору є витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: квартири АДРЕСА_1 та визнання недійсним договору іпотеки вказаної квартири.

Підставою для зупинення провадженні у даній справі став факт розгляду судом цивільної справи №200/22690/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа: ПН ДМНО Кухтіної В.В. про звернення стягнення на майно, а також те, що без встановлення в процесі розгляду цивільної справи № 200/22690/17 права ОСОБА_3 від свого імені продати квартиру АДРЕСА_1 , буде неможливо вирішити питання про витребування у відповідачки цієї спірної квартири, оскільки саме від вирішення цивільної справи № 200/22690/17 залежить вирішення питання про право добросовісного набування спірної квартири у власність.

Проте, суд першої інстанції на порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не проаналізував предмети спорів у справах і не вказав обставини, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у справі про звернення стягнення на майно, виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги, причинний матеріально-правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи, а тому дійшов помилкового висновку про зупинення провадження у даній справі до вирішення позову про звернення стягнення на майно.

Крім того, зупинивши провадження у справі, суд порушив право учасників процесу на справедливий суд та розумні строки розгляду справи.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У зв`язку із цим суди не повинні допускати випадків безпідставної відмови у відкритті провадження у справі або необґрунтованого закриття провадження у справі на підставі того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також фактів незаконного залишення заяв без руху, без розгляду, повернення їх позивачам або необґрунтованого зупинення провадження у справах, оскільки це призводить до порушення конституційних прав сторін, зволікання і затягування строків розгляду справ (роз`яснення, які містяться у пункті 8 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 11 від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення).

Відповідно до ч. 2 ст. 210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Матеріали справи свідчать про те, що дана справа знаходиться в суді із листопада 2020 року, тому необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 308/10189/15-ц, від 07 листопада 2018 у справі № 1522/27468/12, від 05 вересня 2019 у справі № 910/5425/18, від 09 жовтня 2019 у справі № 658/516/18 та від 20 листопада 2019 у справі № 306/1785/16-ц.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зупинив провадження у справі з порушенням п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України та всупереч принципу ефективності судового процесу.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст. 379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки питання по суті заявлених вимог не розглядається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров