ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1400/21 Справа № 203/663/20 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог виконавчий комітет Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що від шлюбно-сімейних відносин з відповідачем сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з моменту народження проживає і перебуває на її утриманні, проте незважаючи на те, що з відповідачем вони припинили сімейні відносини і проживали окремо ще до народження дитини, відповідач став погрожувати відібранням дитини і суперечки з приводу місця проживання дитини стали постійними, тому просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.1-4).

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2020 року позов задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпро, разом з матір`ю ОСОБА_2 , яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 . Також стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн. (том 1 а.с. 204-209).

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (том 1 а.с. 211-216).

ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги (том 2 а.с.1-12).

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16 жовтня 2015 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1692 (том 1 а.с.14).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року, що не оскаржувалось і набрало законно сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 16 жовтня 2015 року Красногвардійським відділом ДРАЦС ДМУЮ, розірвано (том 1 а.с.178-179).

Сторони є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 26 квітня 2019 року вчинено актовий запис № 243 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ( том 1 а.с.15).

Реєстрація народження дитини з присвоєнням дитині імені « ОСОБА_4 » та прізвища « ОСОБА_5 » здійснена на підставі рішення виконавчого комітету Новокодацької районної у місті Дніпрі ради № 134 від 26 березня 2019 року за результатами вирішення у відповідності до вимог ч.3 ст. 145 та ч. 3 с. 146 СК України спору з цього приводу між батьками (том 1 а.с.71).

Місце проживання позивача зареєстровано в будинку АДРЕСА_2 (том 1 а.с.9).

Місце проживання відповідача зареєстровано в гуртожитку по АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України та довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 04 березня 2020 року (том 1 а.с. 11-12, 24).

Місце проживання дитини сторін ОСОБА_3 , зареєстровано з 09 липня 2019 року в будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 09 липня 2019 року (том 1 а.с.97).

Разом з тим, позивач з дитиною, починаючи з 09 січня 2020 року постійно проживають в квартирі АДРЕСА_4 на підставі укладених ОСОБА_2 з ОСОБА_6 договору оренди від 09 січня 2020 року та додаткової угоди до цього договору від 14 липня 2020 року, за умовами яких приміщення житлової квартири за вказаною адресою площею 70,1 кв.м. з меблями та обладнанням передані в користування орендатора до 14 січня 2021 року з можливістю продовження строку оренди (том 1 а.с.16-21, 191). Вказані обставини сторонами не оспрювались в судовому засіданні.

Судом також було встановлено, що з народження дитини відповідач звертався 29 січня 2019 року зі скаргою до головного лікаря КЗ «ДОПЦ та стаціонаром ДОР» на дії лікарів з приводу виписки ОСОБА_2 з пологового будинку без його відома і участі до 14-00 год. 29 січня 2019 року, тоді як графіком встановлена виписка щодня з 14-00 год. (том 1 а.с.65, 66); 10 лютого 2019 року до начальника Дніпровського відділу поліції з приводу розшуку зниклою дружини ОСОБА_2 , яка забрала новонароджену дитину і зникла у невідомому йому напрямку, не реєструє дитину, не надала на огляд лікарям новонароджену після вибуття з пологового будинку (том 1 а.с. 67); 05 березня 2019 року до Управління-служби у справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради з приводу аморальної поведінки його дружини ОСОБА_2 , сумнівів у його батьківстві стосовно новонародженої дитини, вчинення йому перешкод у спілкуванні з дитиною, повернення її до місця проживання за місцем реєстрації, реєстрацію дитини за обраним ним іменем та прізвищем (том 1 а.с.69-70); 26 квітня 2019 року до начальника Новокодацького відділення поліції з приводу визначення місцезнаходження його дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 , вжиття до ОСОБА_2 заходів реагування (том 1 а.с.72); 02 травня 2019 року до Управління-служби у справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради з приводу вжиття заходів до встановлення місця мешкання дитини, щодо нанесення донці психологічної травми «через вимушене спілкування з коханцем матері», перевірки належності умов проживання дитини за місцем мешкання ОСОБА_2 , встановлення графіку побачень з дитиною (том 1 а.с.73).

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що і позивач і відповідач на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебувають.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що за встановленого наявного спору між батьками стосовно місця проживання дитини, з урахуванням віку дитини, умов її вигодовування, умов проживання, обставин належного піклування позивача за донькою, інтересам дитини відповідатиме проживання разом з матір`ю, що не тягне за собою обмеження батька у праві спілкування і участі у вихованні дитини, тому дійшов до висновку про задоволення позовних вимог з визначенням місця проживання дитини сторін ОСОБА_3 з матір`ю позивачем у справі, яка фактично проживає у квартирі АДРЕСА_4 , будучи зареєстрованою в іншому житловому приміщенні будинку АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини судом беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, зокрема, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати: інтереси дитини, які найкраще відповідають збереженню її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, Виконавчий комітет Чечелівської районної у м.Дніпрі ради, як орган опіки та піклування, у відповідності зі ст. 19 СК України, 22 червня 2020 року затвердив висновок № 414, підписаний головою ради та скріплений печаткою, про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.88). Як зазначено у цьому висновку, представниками служби у справах дітей обстежувались умови проживання матері у вказаному житловому приміщенні та визнані задовільними і такими, що відповідають потребам дитини. Також, при прийнятті рішення врахована думка батька, який був присутнім на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та заперечував проти визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Таким чином, доводи відповідача про те, що між ним та позивачем відсутній спір про визначення місця проживання дитини спростовується самим фактом заперечення на засіданні органу опіки та піклування проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, а також твердженнями самого відповідача в судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанцій про те, що він заперечує проти проживання його дитини в іншому житлі, ніж там, де вона зареєстрована, про те, що позивачка веде аморальний спосіб життя, що в своїй сукупності за відсутності згоди сторін щодо жодного питання, яке б стосувалось дитини (від реєстрації народження до участі у вихованні, розвитку, оздоровлення і т.д), що підтверджено письмовими доказами (скаргами до головного лікаря пологового будинку, поліції, органу опіки та піклування, тощо) свідчить про наявність юридичного спору між сторонами стосовно місця проживання дитини.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що даний позов спрямований на безперешкодне вивезення дитини на постійне місце проживання за межі України, а саме на не підконтрольну Україні територію.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 157, 161 СК України визначення місця проживання дитини разом з одним із батьків не є підставою для вивезення дитини на постійне місце проживання за межі України без згоди іншого з батьків, і пов`язує можливість для самостійного вирішення тим із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, питання тимчасового, а не постійного, виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше, однак виключно з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, не інакше, окрім як за виключних обставин, передбачених абз.2 ч.5 ст.157 СК України, що пов`язуються з тривалим невиконанням аліментних зобов`язань, а саме у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що позивач зверталась до відповідача 17 травня 2019 року, а після цього, до органу опіки та піклування в особі виконкому Чечелівської районної у м. Дніпрі ради 23 травня 2019 року з приводу наданням відповідачем, як батьком дитини ОСОБА_3 , дозволу на вивезення дитини у літній період на відпочинок і оздоровлення до АР Крим, тимчасово, на період не менше 21 дня, а не на постійне місце проживання (а.с.63, 64).

Крім того, судом також встановлено, що позивач має постійне місце роботи, стабільний заробіток, що підтверджується довідками ТОВ «НВК Дніпротехтранс» від 07 квітня та 27 травня 2020 року, ТОВ «НВП «Дніпротехтранс» від 07 квітня та 27 травня 2020 року, де вона працює на посадах головного бухгалтера з 03 грудня 2007 року та з 01 листопада 2011 року відповідно, декларацією про доходи як ФОП за 2019 рік, 1 квартал 2020 року.

Отже, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане не може підтверджувати спробу вивезення дитини за межі України на постійне місце проживання, а навпаки, свідчить про наявну можливість матеріального утримання дитини на належному рівні та сталі соціальні зв`язки за місцем проживання у м.Дніпрі.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не забезпечувала медичний нагляд лікарів новонародженої дитини та належним чином не піклується про здоров`я малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заслуговують на увагу, оскільки, зазначене спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, позивач уклала декларацію № 0001-381М-Т500 від 14 травня 2019 року про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (сімейного лікаря), додержується графіку щеплення, проходить з дитиною періодичні медичні обстеження та поточне лікування, що підтверджується медичними висновками лікарів МЦ «Дейлі Медикал» від 10 квітня 2019 року, 22 травня 2019 року, 05 червня 2019 року, 13 червня 2019 року, 13 липня 2019 року, 14 серпня 2019 року, 17 січня 2020 року, стала 06 травня 2019 року з дитиною до електронної черги в НВК №148 «Планета щастя» (а.с. 98-109).

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що позивач постійно чинить перешкоди йому у спілкуванні з дитиною, оскільки, такі посилання не стосуються предмету та заявлених підстав цього позову, де вирішується питання про відсутність згоди між батьками дитини про те з ким із батьків буде проживати дитина та відповідність інтересам дитини такого мешкання, тоді як питання участі батька у вихованні дитини та вимоги про захист його права на спілкування з дитиною були предметом розгляду у справі №205/4046/19, в якій 15 червня 2020 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалене рішення за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Чечелівської районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та встановлення графіку побачень з дитиною.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова