Справа №463/7877/21
Провадження №2-н/463/1291/21
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

30 липня 2021 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С.І., розглянувши заяву Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за фактично надані послуги з централізованого опалення, інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

встановив:

Заявник ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось до Личаківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу з вимогою стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за фактично надані послуги з централізованого опалення в розмірі 2399,75 грн., інфляційних втрат в розмірі 264,27 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 62,24 грн. Як зазначає заявник, послуги, за які обрахована вказана заборгованість надавались за адресою АДРЕСА_1 , період її утворення з 01.10.2015 по 31.05.2021.

Розглянувши надані матеріали, приходжу до висновку, що слід відмовити у видачі судового наказу виходячи з наступного.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 68 ЖК УРСР, квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

Аналогічні положення щодо строку оплати житлово-комунальних послуг закріплювались у ст. 32 цього Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 та у ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, в період чинності яких виникла спірна заборгованість.

Таким чином, оскільки плата за житлово-комунальні послуги здійснюється щомісячно, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання боржником кожного із цих зобов`язань.

Згідно матеріалів справи, з заявою про видачу судового наказу заявник звернувся у липні 2021р. Відповідно, право на стягнення заборгованості обмежується трьохрічним строком позовної давності, тобто з червня 2018р., оскільки обов`язок щодо сплати заборгованості за червень 2018р. виник у липні 2018р.

Як вбачається з представленого заявником розрахунку, вона обрахована за період з 01.10.2015 по 31.05.2021, що поза межами строку позовної давності. Так, згаданий розрахунок містить загальні дані про нарахування плати за вказаний період, а також містить інформацію про заборгованості трьох різних видів загальну; заборгованість з врахуванням поданих до суду справ; заборгованість, яка в розрахунку взагалі не має назви. Логічного пояснення такому розрахунку немає.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Під час розгляду цивільної справи № 464/5927/15 (постанова від 21.11.2019) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не знайшов підстав відступити від таких висновків.

Разом з тим, суддя не вважає, що в межах цієї справи вправі вирішувати питання про те, чи переривався строк позовної давності відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України, оскільки в силу вимог п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України він не розглядає заяви по суті, а отже, не може вирішувати питання про те, хто вчинив дію, яка свідчить про визнання боржником боргу та чи власне була така дія направлена на визнання цього боргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України, у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

В силу вимог п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України суд не розглядає заяву по суті, а згідно ч. 2 ст. 167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Системний аналіз вказаних вище правових норм свідчить про те, що положення ч. 3 ст. 165 ЦПК України підлягають застосуванню лише в тому випадку, коли заявником заявлено дві і більше вимоги, частина з яких може бути розглянута в порядку наказного провадження, а інша частина ні. Наприклад, коли заявлено вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та моральної шкоди, де перша вимога підлягає розгляду в порядку наказного провадження, а друга ні.

У справі яка розглядається як вимога про стягнення заборгованості, обрахованої поза межами строку позовної давності, так і вимога про стягнення заборгованості обрахованої в межах цього строку підлягають розгляду в порядку наказного провадження, а тому немає підстав застосовувати до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 165 ЦПК України.

Таким чином, слід відмовити у видачі судового наказу в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 161, 165 ЦПК України

ухвалив:

Відмовити Львівському міському комунальному підприємству «Львівтеплоенерго» у видачі судового наказу з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за фактично надані послуги з централізованого опалення, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 354, 355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя Леньо С. І.