справа № 489/4763/15-ц провадження №2/489/30/21
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретар судового засідання Плаксіна В.О.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Ніконджитбудсервіс», треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову послалось на те, що з 30.07.2001 позивач є власником будинку-гуртожитку, по АДРЕСА_1 . У зв`язку з продажем нежитлових приміщень на першому поверсі цього ж гуртожитку у квітні 2005 року було здійснено розрахунок ідеальних часток між співвласниками нежитлових приміщень гуртожитку та 31.05.2005 отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в якому зазначено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку за цією адресою на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.10.2006 та з 2000 року і по теперішній час є його балансоутримувачем.

У гуртожитку проживають також мешканці, яким гуртожиток вперше надавався у зв`язку із роботою на Миколаївському заводі конденсаторів, до яких належить і ОСОБА_3 , яка у 1979 році вселилася у гуртожиток і разом із своїм дітьми: нині повнолітніми ОСОБА_5 , 1985 року народження та ОСОБА_6 , 1994 року народження.

01.09.2003 між позивачем та ОСОБА_3 у простій письмовій формі строком на один рік з правом пролонгації було укладено договір найму жилих приміщень, а саме, кімнат № 512 , 513 та 514, загальною площею 62,4 кв.м., які розташовані в належному позивачеві гуртожитку. Після укладення договору ОСОБА_3 разом зі своїми дітьми вселилися у вказані кімнати, де вони зареєстровані по теперішній час.

З 2014 року ОСОБА_3 у повному обсязі, не сплачує кошти за проживання в гуртожитку, у зв`язку із чим утворилася заборгованість за період з 01.03.2012 по 01.06.2015 у розмірі 8255,42 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просить розірвати договір найму житла від 01.09.2003, виселити відповідачів з кімнат АДРЕСА_6 без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача заборгованість, яка виникла за період з 01.03.2012 по 01.07.2015, а саме: заборгованість за користування найманим майном у розмірі 8255,42 грн., три проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 36,33 грн., інфляційні втрати - 2640, 51 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

02.09.2015 ОСОБА_3 подала заперечення проти позову ТОВ «Ніконджитбудсервіс» зазначивши, що була поселена до гуртожитку у зв`язку з трудовими відносинами ВАТ «Ніконд», на балансі якого знаходився гуртожиток, проживає в зазначеному гуртожитку понад 20 років та не може бути виселена з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Також наголосила, що глава 4 ЖК України не передбачає виселення з житлового приміщення за заборгованість за комунальні послуги. Пославшись на незаконність та безпідставність позовних вимог за первісним позовом, просила в його задоволенні відмовити.

Також ОСОБА_3 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості в період з 01.03.2012 по 01.07.2012, оскільки позивач звернувся із позовом лише у липні 2015 року (а.с.134 т.1).

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Ніконджитбудсервіс», зазначивши третіми особами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в обґрунтування якого вказала, що користується відособленими приміщеннями (трьома кімнатами) у гуртожитку. Відповідно до частини другої пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, пункту 2.3 договору, укладеного з ТОВ «Ніконджитбудсервіс», вона має право вносити плату за користування жилою площею, за комунальні послуги за ставками квартирної плати (тарифів), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду. З березня 2012 року товариство самостійно та безпідставно, без будь-яких обґрунтувань та узгоджень з органами місцевого самоврядування завищує плату за проживання, зокрема, витрати на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання, посилаючись на фактичні витрати щодо утримання.

Пунктом 4.1 спірного договору визначено, що оплата за користування жилою площею гуртожитку проводиться за встановленими ставками. Витрати за комунальними послугами входять у ставку оплати за користування жилою площею і окремо оплата за них не стягується. Цей пункт договору є нечіткий та не відповідає пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, отже, порушує її права, суперечить чинному законодавству, яке регулює надання житлово-комунальних послуг, та є нечесною підприємницькою практикою відповідно до положень статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати неправомірними дії ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо нарахування плати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку без урахування пункту 38 Примірного положення про гуртожитки; визнати пункт 4.1. договору на користування жилою площею в гуртожитку недійсним; обов`язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» надавати повну інформацію про порядок нарахувань, про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, їх споживчі властивості тощо; зобов`язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею гуртожитку за останні три роки відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, а саме, за кожний вид послуг окремо, виходячи з показників загальнобудинкових лічильників, норм споживання та встановлених тарифів; зобов`язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території у формі типового договору.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ТОВ «Ніконджитбудсервіс», посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 , просило відмовити у задоволенні її зустрічного позову (а.с.121-124 т. 1).

Ухвалою суду від 05.11.2015 обидва позови були об`єднані в одне провадження.

Спір між сторонами було вирішено рішеннями Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2016 та Апеляційного суду Миколаївської області від 21.03.2016.

Постановою Верховного Суду від 25.04.2018 по справі № 489/4763/15-ц (провадження № 61-3014св18) касаційні скарги ОСОБА_6 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс» задоволено частково. Рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.07.2018 (суддя ОСОБА_7) справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У зв`язку із відставкою судді ОСОБА_7 справу розподіллено судді Коваленко І.В., ухвалою якого від 04.04.2019 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 18.12.2020 задоволено заяву відповідача ОСОБА_3 про залишення зустрічного позову в частині позовних вимог без розгляду та залишено наступні позовні вимоги без розгляду:

- про визнання неправомірними дії ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо нарахування плати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку без урахування пункту 38 Примірного положення про гуртожитки;

- визнання пункт 4.1. договору на користування жилою площею в гуртожитку недійсним;

- зобов`язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею гуртожитку за останні три роки відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, а саме, за кожний вид послуг окремо, виходячи з показників загальнобудинкових лічильників, норм споживання та встановлених тарифів;

- зобов`язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території у формі типового договору.

Цією ж ухвалою задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_4 про перехід в загальне провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача заявили клопотання про зменшення розмір позовних вимог, а саме просили залишити без розгляду позовні вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних з відповідачів ОСОБА_5 .. ОСОБА_6 та стягнути вказану заборгованість лише з відповідача ОСОБА_3 . Інші вимоги позову ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підтримали та просили задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що клопотання про зменшення позовних вимог представниками позивача подана після закриття підготовчого провадження, відповідно відсутні процесуальні підстави для задоволення такої заяви.

Присутня відповідач ОСОБА_3 та її представник в задоволенні позовних вимог ТОВ «Ніконджитбудсервіс» просили відмовити за необґрунтованістю, а вимоги зустрічного позову задовольнити. Зазначили, що заборгованість нарахована позивачем безпідставно, підстав для виселення відповідачів з гуртожитку немає. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.04.2005 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.05.2005), та з 31.01.2000 по теперішній час є його балансоутримувачем.

Вказаний гуртожиток у 1972 році прийнятий в експлуатацію та переданий на баланс Миколаївського заводу конденсаторів, статус його як гуртожитку не змінювався.

Наказом Мінмашпрому України від 24.02.1994 на базі заводу конденсаторів було створено Відкрите акціонерне товариство «Ніконд», а гуртожиток у процесі здійснення приватизації (корпоратизації) ввійшов до складу цілісного майнового комплексу Відкритого акціонерного товариства «Ніконд», яке перейменоване в повне акціонерне товариство «Ніконд», а надалі з включенням гуртожитку до статутного фонду господарського товариства - ТОВ «Ніконджитбудсервіс», створеного 14.01.2000.

На підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.06.2001 ТОВ «Ніконджитбудсервіс» отримало 03.07.2001 свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток, загальною площею 6 575,5 кв. м, яке зареєстроване в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 03.07.2001.

Згідно довідки з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій основним видом діяльності позивача є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, довідки АА № 574625 з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України, також листів-відповідей товариства та листа виконкому Миколаївської міської ради від 14.05.2013, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не визначив для себе статутною діяльністю надання послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, що підпадає під вплив Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не здійснює надання таких послуг, в зв`язку з чим він не визначений відповідним рішенням місцевого самоврядування виконавцем таких послуг.

Згідно пункту 4 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). У гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, при необхідності з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради можуть бути виділені приміщення для проживання сімей.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_3 працювала на Миколаївському заводі конденсаторів, який реорганізовано у ВАТ «Ніконд», з 28.08.1979 по 01.07.1996 (тобто більше 10 років). З 01.07.1996 по 11.09.2001 вона переведена та працювала пракувальницею в дочірньому підприємстві відкритого акціонерного товариства «Ніконд» - «Факон». З 11.09.2001 ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства (а. с. 264, 277 т. 1).

У 1979 році за заявою ОСОБА_3 їй, як працівнику Миколаївського заводу конденсаторів, та за згодою адміністрації і профспілкового комітету підрозділу, де вона працювала пакувальницею, вперше надано ліжко-місце у кімнаті № 512 гуртожитку. Тобто з 1979 року ОСОБА_3 вселилася до гуртожитку, зареєстрована в ньому та постійно проживає разом з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , іншого житла у них немає (а.с.227, 275 - 276, 278 - 280 т. 1).

З 1987 року по 1989 рік ОСОБА_3 проживала разом із сином ОСОБА_5 , 1985 року народження, у відособленій кімнаті № 513 , а з 1994 року проживала - у відособлених кімнатах № 512 , 513 (а. с.278 - 280 т. 1).

Крім того, у зв`язку із зміною власника гуртожитку, яким стало ТОВ «Ніконджитбудсервіс», 19.08.2003 відповідач звернулася до директора товариства із заявою про виділення їй у користування додатково кімнату № 514 , крім кімнат № 512, 513, які вже перебували у її користуванні. Її заяву було задоволено (а.с. 166). З цього часу відповідачі займають три кімнати. З 2000 року ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність, яка не стосується її попередньої роботи.

Отже, з 1987 року за згодою підприємства-балансоутримувача, ще до переходу вказаного гуртожитку у власність ТОВ «Ніконджитбудсервіс», відповідач займала у гуртожитку кімнати, а не ліжко-місце.

В зв`язку зі зміною власника гуртожитку 01.09.2003 між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_3 був укладений договір на користування площею гуртожитку, відповідно до якого відповідачці були надані в користування кімнати № 514, № 513 та № 512, загальною площею 62,4 кв.м. строком на один рік.

Згідно умов договору відповідач зобов`язалась своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками та відповідно до п. 38 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.07.1986 року № 208. Витрати за комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею та окремо плата за них не стягується (п.п. 2.3. і 4.1 договору).

В пункті 7.1 договору зазначено, що договір вважається пролонгованим на один рік, якщо жодна зі сторін не пізніше чим за один місяць не повідомить другу про розірвання договору.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 із зазначеними умовами договору ознайомлена та була згодна, про що є її особистий підпис.

Згідно умов пункту 4.1 укладеного між сторонами договору користування площею в гуртожитку плата за користування житловою площею здійснюється за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею й окремо плата за них не стягується.

Згідно з пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (частина перша статті 4 Закону).

За статтею 8 Закону стандарти, нормативи, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно зі статтею 14 наведеного Закону залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб`єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 квадратний метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Згідно з пунктом 18 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208 (чинного на час укладення договору і в період до 19.08.2015, за який позивач просить стягнути борг), громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані, зокрема, своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Такі ж положення щодо оплати послуг за гуртожитки містяться у пункті 7 розділу III Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84 (втратив чинність з 02.01.2019), за змістом якого розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку, а розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що вимоги Примірного положення про гуртожитки, Положення про гуртожиток, постанова № 869 і затверджені нею порядки та стаття 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» поширюються на гуртожитки. При цьому не має значення проводиться розрахунок оплати за користування гуртожитком безпосередньо підприємством-виробником послуг, або власником гуртожитку.

У постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 у справі № 489/5189/15 викладено висновки щодо застосування законодавства у справі з участю ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Позивач визначав щомісячну ставку плати за користування житловою площею, а саме кімнатами № 512, 513, 514, у розмірах: з 01.03.2012 - 540 грн., з 01.09.2013 - 610 грн., з 01.06.2014 -645 грн., з 01.07.2014 - 750 грн. та з 01.05.2015 - 820 грн. У вартість плати за проживання включено оплату за електроенергію, водопостачання, природний газ (а.с.38 т. 1).

У наданому суду поясненні з приводу формування ставок з вартості оплати за проживання в будинку-гуртожитку позивач зазначає, що вони формуються, виходячи із планових витрат, необхідних для належного постачання послуг по наданому в користування (оренду) майну (кімнати). Складовою частиною постачання послуг по оренді (найму) кімнат є постачання комунальних послуг. Вираховується вартість за користування кімнатами з розрахунку на 1 квадратний метр та помноженого на кількість квадратних метрів приміщень, яке займає наймач. Товариство формує плановий обсяг споживання послуг на поточний рік з електричної енергії та газу для приготування їжі на весь гуртожиток в цілому, а потім здійснює розподіл солідарно між мешканцями гуртожитку на 1 квадратний метр загальної площі. В аналогічному порядку Товариство здійснює розрахунки по формуванню вартості за користування найманим житлом з року в рік.

Відповідно до наведеного позивач надав розгорнуту планову калькуляцію розміру орендної плати по кімнатам № 512, 513, 514, яку займають відповідачі (а.с. 10 т. 3). Зазначена калькуляція складається з декількох показників: електрична енергія; газ для приготування їжі; водопостачання і водовідведення; вартість за користування найманим майном.

Водночас, суд вважає, що відсутні підстави враховувати вартість за користування найманим майном, тобто по суті орендну плату, оскільки оплата за вказані показники відповідно до наведених нормативних актів не входить до оплати за користування гуртожитком.

Згідно розрахунку заборгованості за проживання кім. № 512 , 513 , 514 за період з 01.03.2012 по 01.06.2015, тобто станом на 01.06.2015, а не 01.07.2015, як заявлено у прохальній частині позовної заяви, позивачем нарахована сума 24175,00 грн., а сплачено відповідачем 15919,58 грн., тобто існує заборгованість в сумі 8255,42 грн. (а.с.38 т. 1).

Згідно прикладу розрахунку плата з електрозабезпечення у кімнатах № 512, 513, 514 загальною площею 62,6 кв. м. становила у 2013 році та з січня по травень 2014 року - 210,00 грн., витрати з водозабезпечення та водовідведення - 77,28 грн., витрати з газозабезпечення - 8,92 грн. на місяць (отже з 01.01.2013 по 01.05.2014 загальна сума за вищевказані послуги становила 5035,40 грн.); у червні 2014 році з електрозабезпечення - 255,68 грн., витрати з водозабезпечення та водовідведення - 170,40 грн., витрати з газозабезпечення - 8,92 грн. (тобто за 01.06.2014 загальна сума за вищевказані послуги становила 389,32 грн.); з липня 2014 року по квітень 2015 року: з електрозабезпечення - 238,50 грн., витрати з водозабезпечення та водовідведення - 170,40 грн., витрати з газозабезпечення - 10,05 грн. на місяць (отже з 01.07.2014 по 01.04.2015 загальна сума за вищевказані послуги становила 4189,50 грн.); у травні 2015 року: з електрозабезпечення - 272,30 грн., витрати з водозабезпечення та водовідведення - 170,40 грн., витрати з газозабезпечення - 86,28 грн. (тобто за 01.05.2015 загальна сума за вищевказані послуги становила 528,98 грн.) (а.с.10 т. 3).

Водночас, згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за період з 01.01.2013 по 31.05.2015 було сплачено 12407,05 грн. витрат за проживання в кімнатах № 512 , 513 , 514 , а витрати за житлово-комунальні послуги за цей же період склали лише 10143,20 грн. (5035,40 грн. + 389,32 грн. + 4189,50 грн. + 528,98 грн.), тобто переплата складає 2263,85 грн. (а.с.38 т. 1).

Не дивлячись на те, що позивачем не обґрунтовано порядок обрахування ставок за користування гуртожитком за період з 01.03.2012 по 31.12.2012, розмір нарахувань згідно розрахунку склав 5400,00 грн. за цей період, а ОСОБА_3 сплатила за цей же період 3512,53 грн. (борг становить 1887,47 грн.), проте з врахуванням переплати за період з 01.01.2013 по 31.05.2015 у розмірі 2263,85 грн., суд приходить до висновку, що заборгованість з оплати за користування гуртожитком за період 01.03.2012 по 01.06.2015, тобто станом на 01.06.2015 відсутня.

Що стосується заяви ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості в період з 01.03.2012 року по 01.07.2012 року, оскільки позивач звернувся із позовом лише у липні 2015 року (а.с.134 т.1), то враховуючи, що відповідач кожного місяця з 01.03.2012 до 01.07.2012 сплачувала платежі, але в меншому розмірі, ніж було визначено позивачем, то вказане згідно статті 267 ЦК України свідчить про переривання строків позовної давності. Більш того, суд дійшов висновку про відсутність заборгованості за користування майном по суті, у зв`язку з недоведеністю таких обставин позивачем.

Також відсутні підстави і для стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційних втрат в силу положень частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку із недоведеністю позивачем наявності прострочення відповідачами грошового зобов`язання.

Що стосується вимог позивача про розірвання договору користування житловою площею у гуртожитку та усунення перешкод у користуванні кімнатами № № 512, 513, 514 шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житла, то суд дійшов такого.

Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Частиною першою статті 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (статті 654 ЦК України).

Згідно з пунктом 4 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). У гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, при необхідності з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради можуть бути виділені приміщення для проживання сімей.

З матеріалів справи вбачається, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 дотеперішнього часу має статус «для проживання одиноких громадян». Проте, відповідачі користуються приміщеннями, що знаходяться у їх відособленому користуванні.

Згідно частини другої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.

Згідно з пунктом 2.2 договору ТОВ «Ніконджитбудсервіс» має право на розірвання договору у випадку невнесення наймачем плати за проживання протягом двох місяців з дня настання строку платежу та в інших випадках, передбачених цим договором.

Оскільки позивачем не доведено факту наявності заборгованості, її розміру, правильності нарахування плати, суд вважає, що відсутні підстави для розірвання договору найму та виселення відповідачів.

За такого, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Що стосується вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом про зобов`язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» надавати повну інформацію про порядок нарахувань, про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, їх споживчі властивості тощо, то суд дійшов наступного.

Обґрунтовуючи вказану позовну вимогу за зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що дії позивача з ненадання повної інформацію про порядок нарахувань плати за проживання у гуртожитку порушують її права як споживача комунальних послуг (а.с.87 т. 1). Між тим, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_3 до ТОВ «Ніконджитбудсервіс» з запитом про надання такої інформації безпосередньо позивачем, хоча в силу статті 81 ЦПК України це є її обов`язком, а тому задоволення таких вимог є передчасним.

Більш того, суд звертаю увагу ОСОБА_3 , що в ході розгляду вказаної справи, позивачем на виконання ухвали суду від 28.01.2019 були наведені підстави таких розрахунків, надані вихідні дані за 2013, 2014, 2015 роки, які слугували підставою обрахування (з прикладами розрахунку) ставки плати за проживання разом із комунальними послугами, їх переліком, вартістю місячного платежу та структурою тарифу в кім. № 512, 513, 514 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

За такого, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Оскільки у задоволенні вимог за первісним та зустрічним позовом судом відмовлено, судові витрати, пов`язані з судовим розглядом цивільної справи, покладаються на сторони у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Судові витрати пов`язані з розглядом цивільної справи покладаються на сторони відповідно до їх фактичного понесення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», , місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 128;

відповідач - ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 ;

відповідач - ОСОБА_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 ;

відповідач - ОСОБА_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 .

Повний текст судового рішення складено 12.07.2021.

Суддя І.В.Коваленко