Номер провадження: 22-ц/813/1735/21
Номер справи місцевого суду: 521/8796/19
Головуючий у першій інстанції Леонов С.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кудрінської Юлії Євгенівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

27 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила суд (з урахуванням уточнених позовних вимог) визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає, за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з нею за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .. Заселення відбулося на підставі ордеру на право проживання в житлі комунальної форми власності, який після вселення в приміщення був переданий на зберігання до Малиновської адміністрації м. Одеси. Факт правомірності користування приміщенням комунальної власності підтверджується вказівкою на мешканців даного приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 у кімнаті №65 ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в Протоколі засідання громадської комісії з житлових питань Малиновської районної адміністрації №2 від 18 січня 2011 року.

Позивачка також зазначила, що відповідач ОСОБА_3 є її братом, він зареєстрований, але не проживає більше п`яти років у вказаній кімнаті гуртожитку, що також підтверджується довідками та показаннями інших проживаючих у гуртожитку, в кімнаті гуртожитку відсутнє майно та особисті речі ОСОБА_3 ..

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 здійснює самостійно оплату всіх комунальних платежів, а розмір яких залежить від кількості зареєстрованих у кімнаті осіб, вона звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, та просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовну заяву в повному обсязі та стягнути із відповідача судовий збір, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 не з`явився, про розгляд справи він сповіщався належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомленні про отримання ним судових повісток.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів щодо відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі за неповажних причин.

Проте, колегія судів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права, з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно із статтями 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом.

При цьому ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР передбачені випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, а саме у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (постанова Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №201/10924/13-ц).

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року, справа №464/7923/16-ц).

Матеріалами справи встановлено, що згідно довідки КП «ЖКС» Хмельницький» про склад сім`ї та реєстрацію №826 від 13.05.2019р., в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні члени сім`ї: ОСОБА_5 (1980 року народження) з 19.11.1999р., ОСОБА_3 (1977 року народження) з 25.03.2011р. та ОСОБА_1 (1975 року народження) з 25.03.2011р.. Відповідальним квартиро-наймачем вказана ОСОБА_4 (1946 року народження) без реєстрації (а.с. 6).

Відповідно до заяви від 13 травня 2019 року, жильці будинку по АДРЕСА_2 підтверджують, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , проте на протязі п`яти років не проживає, заява підписана сусідами та посвідчена начальником дільниці №2 КП «ЖКС» Хмельницький» Пилипчук Б.І. (а.с. 7).

Протоколом №2 від 18.01.2011р. засідання громадської комісії з житлових питань Малиновської райадміністрації, було вирішено переоформити особові рахунки, за умови перереєстрації на кімнату АДРЕСА_1 : ОСОБА_4 , на склад родини (вона, син ОСОБА_5 , син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_7 (а.с. 8-13).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 08.07.2003р. ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

Відповідно до довідки Департамента надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Т5-72490-ф/л від 11.05.2019р., ОСОБА_1 на теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 15).

Згідно відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 27).

З листа Малиновської районної адміністрації №2953/01-20 від 08.11.2019р. встановлено, що інформацію, коли, ким та на підставі яких документів відбулося заселення у квартиру АДРЕСА_1 не володіє (а.с. 78-79).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 09.06.2006р. за №201 «Про затвердження актів приймання-передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків, гуртожитків та інженерних мереж, що не увійшли до статутного фонду ВАТ «Виробничо-торговельного текстильного підприємства «Тексод» гуртожиток за адресою АДРЕСА_2 , було передано до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради (а.с. 81).

В судовому засіданні суду першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ..

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком ОСОБА_1 з початку 2016 року особисто не бачив відповідача за адресою АДРЕСА_3 . Вони з дружиною живуть за іншою адресою та у зв`язку з проведенням ремонту у їх квартирі також інколи проживають за адресою АДРЕСА_3 . Взагалі він бачив ОСОБА_3 один раз і лише на похоронах тещі. Про існування конфлікту дружини з ОСОБА_3 нічого не може пояснити. Володіє інформацією лише зі слів дружини. Після смерті тещі за адресою АДРЕСА_3 в основному проживає падчерка ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він є молодшим братом ОСОБА_3 та не спілкувався з ним починаючи з 2010 року, оскільки відбував покарання у місцях позбавлення волі до 2019 року. За весь цей час він спілкувався за допомогою телефону з матір`ю ОСОБА_4 та знає з її слів, що відповідач сильно зловживав алкогольними напоями. ОСОБА_3 постійно приходив п`яний до дому та на цій підставі виникали сварки, мати його виганяла з дому. Про існування конфлікту ОСОБА_1 з ОСОБА_3 нічого не може пояснити. Володіє інформацією лише зі слів матері.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .. Останній не проживає за адресою АДРЕСА_3 з осені 2018 року. Знає, ОСОБА_3 до смерті матері постійно був у за адресою АДРЕСА_3 . Неодноразово бачила, як ОСОБА_3 спав п`яний біля дверей квартири АДРЕСА_4 , оскільки мати не впускала його до дому. Після смерті ОСОБА_4 у квартирі декілька разів змінювались вхідні замки. ОСОБА_14 вселила у спірну кімнату свою доньку ОСОБА_13 , яка до теперішнього часу там і проживає, ОСОБА_3 перестав жити за даною адресою. Про існування конфлікту ОСОБА_1 з ОСОБА_3 нічого не може пояснити.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_3 до смерті матері ОСОБА_4 та інші родичі жили за адресою АДРЕСА_3 . Після смерті матері до квартири ніхто не приходив. Про існування конфлікту ОСОБА_1 з ОСОБА_3 нічого не може пояснити (а.с. 104-114, 129-132).

Згідно відповіді наданої Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України №1.5/8112/Мст від 29.07.2019р. ОСОБА_3 1977 року народження, на момент надання інформації не відбуває покарання та не утримується в установі виконання покарань та слідчих ізоляторах Одеської області (а.с. 50).

Згідно відповіді Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Одеської міської ради №584 від 16.08.2019р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01.01.2018р. по 16.07.2019р. до установи не звертався на стаціонарному лікування не перебував, на диспансерному обліку не знаходиться, медичної документації не має (а.с. 56).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги відносно того, що докази наявні в матеріалах справи матеріалами підтверджують факт не проживання ОСОБА_3 без поважних причин понад шість місяців в квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки, матеріалами справи не встановлено жодної поважної причини, у тому числі які прямо передбачені в ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР відсутності відповідача ОСОБА_3 за місцем реєстрації понад шість місяців.

Апеляційний суд звертає увагу, відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що він з поважних причин з 2014 року по теперішній час не проживає в спірній квартирі, що він намагався вселитися в дане житлове приміщення, несе витрати по утриманню квартири, що йому чинилися перешкоди у вселенні, що в квартирі є його особисті речі.

В матеріалах справи також відсутні будь які докази, які підтверджували б, що причинною відсутності ОСОБА_3 в спірній квартирі понад шість місяців стали неприязні стосунки із його матір`ю та позивачкою ОСОБА_1 , при цьому інтересу до будинку відповідач не втратив, а був позбавлений можливості вільно користуватися житлом через заміну позивачкою замків.

Крім того, як вбачається з відповіді наданої Малиновським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області №38/в3712 від 30.07.2019р. ОСОБА_3 не звертався із заявами до Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, в тому числі із заявами про те, що йому чинять в будь який спосіб перешкоди в користуванні його житлом (а.с. 49).

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивачки ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими, а тому є підстави для захисту прав позивача в судовому порядку, та для визнання ОСОБА_3 , таким що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 , оскільки, він без поважних причин відсутній за вказаною адресою з 2014 року по теперішній час, тобто понад шість місяців.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до вимог ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути документально підтвердженні судові витрати понесені позивачем в розмірі 2 029,60 гривень, а саме: 768,40 грн. - судовий збір сплачений за подання позовної заяви та 1 261,20 грн. - судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кудрінської Юлії Євгенівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року скасувати, й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 029,60 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 19 липня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік