Справа №265/6221/20
Провадження №2/265/223/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Вайновського А. М.,

за участю секретаря судових засідань Гавшиної А.С.,

представника позивача в особі адвоката Кашуба Наталії Олександрівни,

представника відповідача в особі адвоката Дорошенко Марини Анатоліївни

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє адвокат Кашуба Наталія Олександрівна до ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє адвокат Кашуба Н,О. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань подружжя. В обґрунтування позову зазначив, що 10.09.2016 між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який в подальшому розірвано 15.09.2020, від шлюбу мають неповнолітню дитину. За час шлюбу будь якого майна родина не набула. Разом з тим, під час шлюбу позивач на протязі лютого - вересня 2019 року уклав 11 кредитних договорів щодо отримання грошових коштів, в теперішній час сума виконаних зобов`язань за 11 кредитними договорами складає 65872 гривні, залишають не сплаченими на момент пред`явлення позову 153975, 47 гривень. Вказані договори укладались на вимогу відповідачки - ОСОБА_2 з метою використання грошових коштів на азартні ігри в мережі Інтернет, а також частково вказані грошові кошти використовувались для погашення поточних кредитних зобов`язань та власні побутові потреби. Враховуючи положення ст.61, 63, 65, 68-72 СК України, а також те, що кредитні договори укладено в інтересах сім`ї позивач просив суд визнати борги за кредитними договорами на суму 219847, 47 гривень спільним боргом подружжя, стягнути на користь неї грошву суму 32939 гривень, що є 1/2 часткою в спільному обов`язку подружжя та розподілити обовязоу щодо виконання кредитного зобов`язання за кредитними договорами: №801 від 28.08.2019 на суму 34300 гривень; №401 від 11.02.2019 на суму 50000 гривень; №901 від 27.05.2019 на суму 39882 гривні.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07.10.2020 року відкрито спрощене провадження, справу призначено до слухання в судове засідання із викликом сторін.

Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам.

Також відповідачу разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами.

Стороною відповідача 16.12.2020 на адресу суд надано відзив на позовну заяву в якому відповідач ОСОБА_2 та її представник Дорошенко М.А. проти задоволення позову заперечували. Обґрунтовуючи свої заперечення зазначили, що повністю визнають обставини за яких під час шлюбу сторони уклали кредитні договори, але при цьому наголошують, що грошові кошти отримані за вказаними угодами не було використано в інтересах сім`ї, що у відповідності до положень чинного законодавства, яке регулює виниклі правовідносини між сторонами, виключає поділ цих зобов`язань між колишнім подружжям.

Представник позивача ОСОБА_4 яка дії від імені та в інтересах ОСОБА_1 у судовому засіданні позов по вищезазначеним підставам підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні.

Представник відповідача в особі адвоката Дорошенко М.А. в судовому засіданні пояснив, що позов не визнає, при цьому надав обґрунтування правової позиції аналогічно тим що викладені письмово у відзиві на позов. Просила суд відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану 10.09.2016 року та розірвано згідно рішення суду від 15.09.2020 року, яке ніким не оскаржувалось та набрало законної сили. Сторони по справі є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.328 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Крім того, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Таким чинно, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

В судовому засіданні встановлено та ця обставина не заперечується сторонами, що під час шлюбу з 10.09.2016 по 15.09.2020 будь якого майна сторонами набуто не було.

У випадку, якщо один з подружжя отримує у власність майно (грошові кошти) внаслідок укладення кредитного договору, договору позики тощо, у другого з подружжя за певних умов може виникати зобов`язання щодо повернення таких грошових коштів разом із чоловіком/дружиною, який (яка) уклали вказані договори (солідарний боржник), окрім цього, наявність боргових зобов`язань подружжя враховується під час поділу майна в судовому порядку.

Так, у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вищезазначена позиція прослідкується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17, постанові від 06.03.2019 року у справі №754/11103/16-ц, постанові від 30.01.2019 року у справі №372/1558/16-ц тощо.

У ч.3 ст.61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У судовій практиці неодноразово висвітлювалась позиція, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дають змогу надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, уможливлює надати йому правовий статус спільної власності подружжя (Постанови Верховного Суду України у справі №6- 7цс13, справі №6-264цс15).

Отже, ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором, укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: а) чи укладено договір під час шлюбу;б) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; в) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року у справі №361/7130/15-ц зазначає: "Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики".

Верховний суд наголосив, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Судді Верховного суду відзначили, що для укладення договору позики ( за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що під час шлюбу позивачем ОСОБА_1 укладено низку кредитних договорів: №401 від 11.02.2019 на суму 50 000 гривень; №901 від 27.05.2019 на суму 39882 гривні; №977663 від 16.06.2019 на суму 5000 гривень; №44390 від 01.07.2019 на суму 6755 гривень; від 24.07.2019 №2426537 на суму 6000 гривень; №1-1-177496 від 02.08.2019 на суму 8000 гривень; договір позики №00-391189 від 04.08.2019 на суму 8050 гривень; №801 від 28.08.2019 на суму 34300 гривень; №298151475 від 31.08.2019 на суму 9860 гривень; №01.09.2019-010000235 від 01.09.2019 на суму 10000 гривень та №10651018 від 09.09.2019 на суму 1000 гривень.

Представники сторін в судовому засіданні не заперечували, що грошові кошти витрачались подружжям на азартні онлайн-ігри на різноманітних ресурсах мережі Інтернет, а також частково для погашення вже існуючих на час отримання зобов`язань. При цьому, будь яке майно, у тому числі: рухоме чи не рухоме за рахунок отриманих кредитних коштів подружжям придбані не були.

Згідно ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.5 та 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З боку позивача та його представника суду не надано жодних доказів якіб надавали змогу зробити висновок про використання одержаних коштів за договорами кредити та позики саме в інтересах сім`ї, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.3, 5, 7, 8, 18, 229, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від імені та в інтересах якого діє адвокат Кашуба Наталія Олександрівна до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ боргових зобов`язань подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо розгляду справи на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua/sud0538/.

Вступна та резолютивна частини рішення складені та проголошені 24 червня 2021 року.

Повний текст судового рішення складено в десятиденний строк.

Суддя А.М. Вайновський