Дата документу 13.07.2021
ЄУН № 937/3685/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Честнєйшої Ю.О.,

за участю секретаря - Макаренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на земельну ділянку, площею 0,5775га. з цільовим призначенням «Для ведення особистого підсобного господарства», розташовану на землях Новомиколаївської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, зареєстровану на ім`я ОСОБА_2 згідно Державного акту на право приватної власності на землю ЗП №10-500810, виданого Новомиколаївською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 17.04.2002, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чупрун Т.А. реєстровий номер 2619. За вказаним договором її дідусь, ОСОБА_2 , подарував, а вона прийняла в дар зазначений житловий будинок. Цей житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,5775 га, на землях Новомиколаївської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області з цільовим призначенням «Для ведення особистого підсобного господарства» та належав її дідусеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ЗП №10-500810, виданого Новомиколаївською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області. На час укладання договору дарування житлового будинку земельна ділянка залишилась поза увагою сторін, оскільки вони вважали, що разом із житловим будинком до неї перейшло і право власності на земельну ділянку. Договір дарування земельної ділянки не укладався. ІНФОРМАЦІЯ_1 її дідусь, ОСОБА_2 ,помер. У січні 2021 року вона звернулася до Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області з метою приведення у відповідність Державного акту на право приватної власності на землю ЗП №10-500810, виданого Новомиколаївською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області та оформлення земельної ділянки під належним їй на праві власності житловим будинком на своє ім`я. Проте, заяву з відповідними документами відповідачем по справі прийнято не було у зв`язку з відсутністю документального підтвердження права на спадкування після смерті її дідуся. 26.02.2021 вона звернулася до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. Проте постановою державного нотаріуса від 26.02.2021 у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме земельну ділянку площею 0,5775га., з цільовим призначенням «Для ведення особистого підсобного господарства», розташовану на землях Новомиколаївської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області та належну померлому ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ЗП №10-500810, виданого Новомиколаївською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка не охоплена заповітом, а вона, як онука спадкодавця, в силу вимог ст. ст. 529,530 ЦК України, який діяв на момент відкриття спадщини, не мала права на спадкування після смерті її дідуся, ОСОБА_2 . Рекомендовано звернутися до суду. Вищевикладені обставини стали підставою звернення з даним позовом до суду.

У судове засідання позивач не з`явилася, але від її представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності як представника позивача. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, але від нього надійшло клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності з проханням прийняти рішення на підставі наявних у справі матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, за необхідне провадити розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3ст.12 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.392 ЦК України,особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 17.04.2002, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чупрун Т.А. реєстровий номер 2619, що підтверджується копією вказаного договору дарування та копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду /а.с.11, 12-14/.

За вказаним договором дарування ОСОБА_2 подарував, а позивач ОСОБА_1 прийняла в дар зазначений житловий будинок.

ОСОБА_2 є дідусем позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження /а.с.8,9/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть /а.с.55/.

Житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,5775 га, на землях Новомиколаївської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області з цільовим призначенням «Для ведення особистого підсобного господарства» та належав ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ЗП №10-500810, виданого Новомиколаївською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області /а.с.15,16/.

26.02.2021 ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. Проте постановою державного нотаріуса від 26.02.2021 у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме земельну ділянку площею 0,5775га., з цільовим призначенням «Для ведення особистого підсобного господарства», розташовану на землях Новомиколаївської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області та належну померлому ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ЗП №10-500810, виданого Новомиколаївською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області ОСОБА_1 було відмовлено, у зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка не охоплена заповітом, а вона, як онука спадкодавця, в силу вимог ст. ст. 529,530 ЦК України, який діяв на момент відкриття спадщини, не мала права на спадкування після смерті її дідуся, ОСОБА_2 . Рекомендовано звернутися до суду /а.с.17/.

Згідно з матеріалами спадкової справи №286, заведеної після смерті ОСОБА_2 , єдиним спадкоємцем за заповітом є позивач ОСОБА_1 , яка спадщину прийняла та 30.10.2003 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з: права на земельну частку пай розміром 8,58 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Таврія» Новомиколаївської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області. Спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_2 відповідно до спадкової справи відсутні /а.с.52-60/.

Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1-2 ст. 6 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, №561-XII, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, №561-XII, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно п. 18 ґ Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року, №7, Вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладання договору дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка для його обслуговування залишилась поза увагою сторін.

Частина 1 ст. 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу) (ч. 3 ст. 120 ЗК України).

Аналіз змісту норм 30 ЗК України 1990 року та ст. 120 ЗК України 2001 року у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 30 ЗК України 1990 року та ч. 4 ст. 120 ЗК України 2001 року, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 30 ЗК України 1990 року у поєднанні з нормою ст. 23 ЗК України 1990 року, а також ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16.

Положеннями п. е) ч. 1 ст. 414 ЗК України встановлено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачу на підставі договору дарування перейшло право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . В свою чергу, право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,5775га. з цільовим призначенням «Для ведення особистого підсобного господарства», розташовану на землях Новомиколаївської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, згідно Державного акта належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після його смерті успадковане ОСОБА_1 , тому суд доходить висновку, що під час набуття права власності на жилий будинок позивачу перейшло і право власності на спірну земельну ділянку 0,5775 га. з цільовим призначенням «Для ведення особистого підсобного господарства», а тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, доведені в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного і керуючись ст. ст. 81, 258-259, 263-265, 319, 354-355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,5775га з цільовим призначенням «Для ведення особистого підсобного господарства», розташовану на землях Новомиколаївської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, зареєстровану на ім`я ОСОБА_2 згідно Державного акту на право приватної власності на землю ЗП №10-500810, виданого Новомиколаївською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Семенівська сільська рада Мелітопольського району Запорізької області, , місцезнаходження: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Семенівка, вулиця Першотравнева, 57.

СУДДЯ: