Дата документу 07.07.2021 Справа № 333/5469/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/5469/20 Головуючий у 1 інстанції Михайлова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1607/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що 31.08.2020 року її було ознайомлено з наказом від 31.08.2020 року №162-О про звільнення з посади медичної сестри з масажу реабілітаційного відділення, у зв`язку із скороченням штату згідно п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає даний наказ протиправним, незаконним, та таким, що підлягає скасуванню.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом, Позивач посилається на те, що Відповідачем КНП «ЗОКЛ» ЗОР, порушено порядок попередження працівника про наступне вивільнення, не запропоновано Позивачу іншої роботи на тому ж підприємстві, не прийнято до уваги переважне право Позивача на залишення на роботі, не погоджено звільнення Позивача із виборним органом первинної профспілкової організації, в наслідок незаконного звільнення Позивачу завдано моральної шкоди.

Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради від 31.08.2020 року №162-О в частині звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичної з масажу реабілітаційного відділення.

Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради поновити ОСОБА_1 на посаді медичної сестри з масажу реабілітаційного відділення.

Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення.

Стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та понесені судові витрати.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та постановити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Комунальне некомерційне підприємство «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 проведено правомірно та з дотриманням строку й порядку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1976 року працювала на посаді медичної сестри з масажу КНП «ЗОКЛ» ЗОР.

04.06.2020 р. КНП «ЗОКЛ» ЗОР було повідомлено голові Первинної профспілкової організації працівників КУ «ЗОКЛ» ЗОР шляхом вручення повідомлення від 02.06.2020 р. № 3357 про зміну організаційної структури закладу, що призведе до не масового скорочення штату працівників.

Згідно наказу директора КНП «ЗОКЛ» ЗОР від 26.06.2020 року №305 «Про скорочення чисельності або штату працівників» погодженого головою профкому Профспілки ОСОБА_3 адміністрацією КНП «ЗОКЛ» ЗОР було прийнято рішення про скорочення чисельності та штату працівників 08.09.2020 року та, зокрема, дві штатні одиниці за посадою сестра медична з масажу реабілітаційного відділення.

30 червня 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено із повідомленням «Про скорочення штату працівників» шляхом зачитання вголос в присутності свідків, що засвідчили таке повідомлення власними підписами.

07 серпня 2020 р. КНП «ЗОКЛ» ЗОР було подано Подання голові профкому Профспілки від 07.08.2020 року № 4654 «Про розірвання трудового договору з сестрою медичною з масажу реабілітаційного відділення ОСОБА_1 ».

Згідно ротоколу засідання профспілкового комітету Профспілки від 20.08.2020 року №14, профспілковим комітетом досліджено інтенсивність навантаження та фактичне виконання ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків, надано згоду адміністрації КНП «ЗОКЛ» ЗОР на розірвання трудового договору із сестрою медичною з масажу ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Наказом директора КНП «ЗОКЛ» ЗОР від 31.08.2020 року №162-О звільнено 07.09.2020 р. ОСОБА_1 сестру медичну з масажу реабілітаційного відділення, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Цього ж дня ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про звільнення від 31.08.2020 року № 162-О шляхом зачитання вголос та надано витяг з означеного наказу, про що було складено відповідний акт підписаний свідками.

Згідно довідки МСЕК серії АОО № 086213 від 25.05.1966 року позивач є особою з інвалідністю 1 групи. непрацездатна, потребує стороннього догляду, 05.03.1998 внесено запис «може працювати масажисткою».

Судом першої інстанції досліджено наявну в матеріалах справи порівняльну таблицю досліджено порівняльну таблицю, відповідно до якої адміністрацією КНП «ЗОКЛ» ЗОР було проведено дослідження наявності в Позивача переважного права на залишення на роботі. Встановлено наявність тривалого безперервного стажу роботи у решти працівників реабілітаційного відділення КНП «ЗОКЛ» ЗОР із відповідною посадою.

За приписами п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За приписами ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач був попереджений про скорочення штату працівників завчасно.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Згідно наказу МОЗ України від 25.12.1992 за №195 «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю» Примітка:1. Фахівці з середньою спеціальною освітою, що допущені до роботи в установах охорони здоров`я до 1 січня 1993 року відповідно на посадах середніх медичних і фармацевтичних працівників, в порядку, передбаченому наказами МОЗ СРСР від 9 вересня 1964 р. N 496 ( v0496400-64 ) (додаток 3), від 21 жовтня 1974 р. N 990 і від 13 липня 1989 р. N 418, зберігають право на допуск до роботи на посадах які вони обіймали на 01.01.93 р. - подальший перехід на інші посади можливий тільки у відповідності з вимогами даного наказу.).

Згідно довідки МСЕК серії АОО № 086213 від 25.05.1966 року, Позивач не може обіймати будь-які інші посади, окрім посади сестри медичної з масажу.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідні посади в КНП «ЗОКЛ» ЗОР існують виключно в реабілітаційному відділенні, що дозволяє встановити відсутність вакантних посад з огляду на скорочення чисельності та штату працівників.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що при звільненні відповідачем не було враховане його переважне право на залишення на роботі, оскільки вона має тривалий безперервний стаж роботи на КНП «ЗОКЛ» ЗОР, а також не має сім`ї з іншими працівниками з самостійним доходом.

Положеннями статті 42 КЗпП України встанволено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З аналізу вказаної норми вбачається, що при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст.42 КЗпП України.

Судом першої інстанції досліджена копія Протоколу засідання профспілкового комітету Профспілки від 20.08.2020 року №14, відповідно до якого завідувач відділенням реабілітаційного відділення КНП «ЗОКЛ» ЗОР Кулюпіна Т.М. зазначала про зменшену продуктивність праці ОСОБА_1 , наявність фактів реєстрації процедур у журналі ОСОБА_1 пацієнтів, які вже були виписані зі стаціонару лікарні.

З наданих позивачем до позовної заяви доказів та пояснень, судом першої інтонації вірно встановлено відсутність в ОСОБА_1 більш високої кваліфікації порівняно з іншими працівниками на аналогічних посадах.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що Позивач був попереджений про наступне звільнення, а за відсутності вакантних посад, що Позивач може обіймати за станом здоров`я та відсутності переважного права на залишення на роботі, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення Позивача, проведеного з додержанням відповідної процедури.

Крім того, Профспілкою подання КНП «ЗОКЛ» ЗОР про звільнення Позивача погоджено та не оскаржено.

Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність з боку Відповідача під час звільнення Позивача порушень чинного законодавства України, з огляду на наступне.

Так, відповідачем надано повідомлення голови Первинної профспілкової організації працівників КУ «ЗОКЛ» ЗОР від 02.06.2020 р. № 3357 про зміну організаційної структури закладу, що призведе до не масового скорочення штату працівників.

Керуючись ч.3 статті 64 Господарського кодексу України, у зв`язку з відсутністю методів фізіотерапії в стандартах лікування пацієнтів, як методів доказової медицини, не включення таких процедур до Пакетів гарантованих медичних послуг, що оплачуються Національною службою здоров`я України, зберегти наявну чисельність працівників реабілітаційного відділення та існуючу систему оплати праці було неможливо, тому з метою забезпечення в подальшому ефективного та цільового використання коштів, керівництвом КНП «ЗОКЛ» ЗОР було прийнято рішення про внесенням змін до внутрішньої організаційної структури, змін в організації праці, змісту трудової функції. А саме, було прийнято наказ від 26.06.2020 року №305 «Про скорочення чисельності або штату працівників».

Ознайомлення Позивача із повідомленням «Про скорочення штату працівників» від 30.06.2020 року відбулося 30.06.2020 року в присутності свідків.

В повідомленні дійсно було зазначено, що на 30.06.2020 року на підприємстві відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 для подальшого працевлаштування, але у разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двомісячного терміну попередження, вона буде запропонована у відповідності до чинного законодавства. Вказане підтверджується Протоколом засідання профспілкового комітету від 20.08.2020 року №14 - «вакансії на момент засідання прочитані вголос та додаються».

Згідно ч.3 статті 49-2 КЗпП України, при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до процедури звільнення працівника, КНП «ЗОКЛ» ЗОР до голови профкому Профспілки було направлено подання від 07.08.2020 року №4654 «Про розірвання трудового договору з сестрою медичною з масажу реабілітаційного відділення ОСОБА_1 » з 07.09.2020 року.

20 серпня 2020 року було проведено засідання профспілкового комітету, що зафіксовано у протоколі від 20.08.2020 року №14, за результатами якого Відповідачу було надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за ініціативою роботодавця.

Відповідно до наказу директора КНП «ЗОКЛ» ЗОР від 31.08.2020 року №162-0 (параграф 2) вирішено звільнити ОСОБА_1 07.09.2020 р.

Враховуючи вади зору ОСОБА_1 , її було ознайомлено з означеним наказом шляхом зачитування вголос, про що було складено Акт від 07.09.2020 року щодо ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення та одержання нею витягу з наказу.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та встановив, що звільнення ОСОБА_1 проведено правомірно та з дотриманням строку й порядку.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2021 року.

Головуючий

Судді: