Номер провадження: 22-ц/813/1329/21
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу Департамента комунальної власності Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом Департамента комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, витребування майна від добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить:

- витребувати у ОСОБА_1 нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 34,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 19421611, на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 34,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 19421611;

- усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 34,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер майна 19421611 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

- судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що нежитлове приміщення підвалу загальною площею 35,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належало позивачу на підставі свідоцтва про право власності виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.05.2007 р., яке в подальшому було передано приватному підприємству « Квадріум» згідно договору оренди від 25.04.2007 року.

На підставі рішення Господарського суду Одеської області по справі №28/107-08-2719 від 27.08.2008 року було визнано право власності на вказане приміщення.

23 червня 2009 року між приватним підприємством «Квадріум» та гр. ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення підвалу загальною площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, громадянин ОСОБА_2 подарував спірне приміщення гр. ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 09.04.2012 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Г.М., та зареєстровано в реєстрі №405.

Згідно інформаційної довідки станом на 07.06.2017 р. власником спірного майна є ОСОБА_1 ..

Представник позивача, посилаючись на ст. 388 ЦК України, просить суд витребувати майно у добросовісного набувача, як таке, що придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що виконавчий комітет Одеської міської ради 08.02.2007р. прийняв рішення №20, яким зареєстрував нежитлове приміщення підвалу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за територіальною громадою м. Одеси.

Сповіщення сторін.

У судове засідання, призначене на 07 липня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 16 липня 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що нежитлове приміщення підвалу загальною площею 35,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належало позивачу на підставі свідоцтва про право власності виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.05.2007 року серії САВ № 331178, зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.06.2009 року, реєстраційний номер 22932116.

Зазначене приміщення в подальшому було передано приватному підприємству «Квадріум» згідно договору оренди нежитлового приміщення № 3/4 від 25.04.2007 року, укладеним з Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та докового погодження до нього.

На підставі рішення господарського суду Одеської області у справі №28/107-08-2719 від 27.08.2008 року було визнано право власності на вказане приміщення за Приватним підприємством «Квадріум».

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2016 року у цивільній справі №28/107-08-2719 Департаменту відмовлено у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку на оскарження рішення та повернуто апеляційну скаргу.

02 листопада 2016 року постановою Вищого господарського суду України касаційну скаргу Департаменту залишено без задоволення, а ухвалу Одеського господарського суду від 21 квітня 2016 року по справі №28/107-08-2719 без змін.

Таким чином, рішення Господарського суду Одеської області по справі №28/107-08-2719 від 27 серпня 2008 року, яким за Приватним підприємством «Квадріум» визнано право власності на нежитлове приміщення підвалу загальною площею 35,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 набрало законної сили, є чинним.

23 червня 2009 року між приватним підприємством «Квадріум» та гр. ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення підвалу загальною площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, гр. ОСОБА_2 подарував спірне приміщення гр. ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 09.04.2012 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Г.М., та зареєстровано в реєстрі № 405.

Згідно інформаційної довідки станом на 07.06.2017р. власником спірного майна є ОСОБА_1 .

Представник позивача, звертаючись до суду посилається на ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в якій зазначено, що об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення, до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу, якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Із вказаних приписів вбачається, що рішення щодо відчуження комунального майна приймається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, однак враховуючи те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження спірного приміщення не приймалось, приміщення вибуло з комунальної власності поза волею власника.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення господарського суду Одеської області по справі 28/107-08-2719 від 27.08.2008 року було визнано право власності на вказане приміщення за Приватним підприємством «Квадріум» під час ухвалення даного рішення участь у справі приймав участь представник територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, який діяв за дорученням - ОСОБА_3 .

Таким чином, Одеська міська рада була обізнана у тому, що нежитлове приміщення підвалу загальною площею 35,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 вибуло із володіння територіальної громади м. Одеси та право власності на нього визнано за Приватним підприємством « Квадріум».

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, ПП «Квадріум» законно набуло право власності на нежитлове приміщення підвалу загальною площею 35,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007р., яким зареєстрував нежитлове приміщення підвалу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за територіальною громадою м. Одеси, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першоїтретьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки наведені Верховним Судом у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18); від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження № 61-35488св18); від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18 (провадження № 61-19407св19).

Апеляційний суд зауважує, що посилання на рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2008р. не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки такі докази не були подані до суду першої інстанції, а скаржником не наведено жодного доводу щодо прийняття нових доказів судом апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк