Справа № 646/1549/21
№ провадження 2/646/1236/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.07.21 м.Харків
Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Білінської О.В.,
за участю секретаря Наумчука М. О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в сумі 445 грн. Моральну шкоду оцінює в сумі 10 000 грн. Одночасно позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача витрати за надання правової допомоги адвоката у розмірі 9 370 грн.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23.11.2020 року замовив в інтернет-магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ФОП ОСОБА_2 ) робоче взуття моделі BRYES, вартістю 445 грн. Після погодження з менеджером магазину необхідних параметрі даного товару та отримання банківські реквізити для його оплати, позивач 23.11.2020 р. оплатив 100% вартості товару шляхом 100% через мобільний додаток «Приват24», зазначивши отримувачем у банківській квитанції саме відповідача. Проте, через три тижні після оплати товар так і не отримав, у зв`язку з чим звернувся до магазину, але телефонні дзвінки позивача почали ігноруватись.
Також позивач зазначає, що намагався з`ясувати ситуацію за допомогою месенджера «Viber», в якому під час переписки представники Відповідача підтвердили отримання грошових коштів від позивача, пояснивши тривалі строки доставки надходженням товару з Польщі. В подальшому позивач повідомив відповідача про звернення до органів поліції у випадку неотримання товару або неповернення сплачених коштів, проте станом на час звернення до суду з цим позовом Інтернет-магазин не повернув позивачеві сплачені ним кошти в розмірі 445 грн. та не відправив замовлений товар.
Окрім того, позивач вказує, що з метою досудового врегулювання ситуації, направив претензію до Відповідача, яку останній не задовольнив.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.03.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивачем 24.03.2021 усунуто недоліки позовної заяви.
14.04.2021 ухвалою суду відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідач відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до суду не подав.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Так, позивачем надано до суду наступні докази: копія претензії, копії скріншотів переписки, копія скріншоту товару.
Судом встановлено, що 23.11.2020 року позивачем за допомогою сервісу «Приват24» сплачено одержувачу ФОП ОСОБА_2 445 грн, що підтверджується копією квитанції, код квитанції НОМЕР_1 . (а.с. 31)
Долучена до позовної заяви роздруківка повідомлень з месенджера Viber (а.с. 26-29) не може бути належним доказом, оскільки неможливо достовірно ідентифікувати осіб, що здійснювали таке листування. Відповідно до постанови Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справі 922/3128/18 наявні в матеріалах справи роздруківки з мобільного додатку «Viber», не є належними та допустимими доказами.
Позивач також надав роздруківку скріншоту з зображенням товару (а. с. 30), яку суд не може взяти до уваги, оскільки з даної роздруківки неможливо встановити марку та модель взуття, його вартість, а також не вбачається, що вказаний товар представлений на сайті інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Окрім того, у позовній заяві позивач вказує, що товар був замовлений на сайті інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », однак ним не подано доказів на підтвердження того, що відповідач ФОП ОСОБА_2 є особою, за якою зареєстрований даний інтернет-магазин, який має ім`я домену ІНФОРМАЦІЯ_1 або є особою, яка зареєстрована як адміністратор вказаного сайту. Позивач не звертався до суду із клопотанням про витребування вказаної інформації.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Згідно ст. 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Умови договору, що обмежують права покупця-фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів, є нікчемними. Покупець має право на відшкодування збитків, завданих йому продавцем внаслідок використання ним переваг свого становища у виробничій або торговельній діяльності.
Відповідно до ст. 704 ЦК України якщо договір роздрібної купівлі-продажу укладено з умовою про доставку товару покупцеві, продавець зобов`язаний у встановлений договором строк доставити товар за місцем, указаним покупцем, а якщо місце передання товару покупцем не вказане, - за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця.
Договір роздрібної купівлі-продажу з умовою про доставку товару покупцеві є виконаним з моменту вручення товару покупцеві, а у разі його відсутності - особі, яка пред`явила квитанцію або інший документ, що засвідчує укладення договору або оформлення доставки товару, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання. Якщо договором не встановлений строк доставки товару для вручення його покупцеві, товар має бути доставлений у розумний строк після одержання вимоги покупця.
Згідно п.7 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).
Відповідно до п. 8 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено укладення договору на відстані, у відповідності до якого договір, укладений на відстані, - договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що до засобів дистанційного зв`язку віднесено телекомунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення, інформаційні мережі, зокрема Інтернет, які можуть використовуватися для укладення договорів на відстані.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Таким чином, позивачем не надано до суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження укладення між ним та відповідачем договору купівлі-продажу.
Щодо посилання позивача на кваліфікацію дій відповідача як нечесну підприємницьку практику, суд зазначає наступне. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
За змістом положень статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто, в даному випадку позивач.
Разом з тим, позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту укладання договору купівлі-продажу, посилання позивача на недобросовісність дій відповідача є безпідставними.
Аналіз ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Наведене свідчить, що позивач, який сплатив відповідачу грошові кошти, за умови відсутності між ними договірних зобов`язань має право пред`явити до останнього кондикційний позов про повернення цих коштів.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., посилаючись на те, що внаслідок порушення його прав змінився звичний спосіб життя позивача, який був змушений витрачати час і сили на вирішення даної ситуації. Окрім того, позивач був вимушений терпіти тривалі незручності під час виконання своєї роботи своєї роботи, у зв`язку з чим очікуванні. Зазначає, необхідність виступати в ролі прохача свого майна порушила людську гідність позивача, що позначилося його здоров`ї та самопочутті.
Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частини перша, друга статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно з пунктами 3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Оскільки позивачем не доведено належними доказами факт укладення між ним та відповідачем договору купівлі-продажу, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Відтак суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).
Щодо стягнення на користь позивача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги суд зазначає наступне. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України. Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно положень п.2 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Отже, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі зазначеного та керуючись ст. ЦК України ст.ст. 12, 76, 77, 79, 80, 81, 264, 265, 280-282 ЦПК України,
У задоволенні позову позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів - відмовити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20-ти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ,

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Білінська О.В.