Справа № 369/8955/20
Провадження № 2/369/1518/21
26.07.2021 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Дубас Т.В.,
за участю секретаря Мазурик Д.С.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, -
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір - ОСОБА_5 , яка заповіла позивачу все своє майно.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_6 .
Після його смерті відкрилась спадщина, що була прийнята позивачем, його матір`ю, та двома дітьми померлого рідного брата позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які вступили у спадщину за правом представлення.
Як зазначено в позовній заяві, мати позивача отримала право на 4/6 спадкового майна з яких Ѕ спадкового майна - це частка матері у праві спільної сумісної власності подружжя, а 1/6 - успадкована після батька частка спадкового майна.
Спадкове майно було оформлене на батька позивача, його мати за життя не встигла переоформити спадкове майно на своє ім`я.
Для оформлення спадщини ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області.
06.03.2020 постановою державного нотаріуса Панікар В.М. № 602/02-31 позивачу було відмовлено вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що його матір за життя фактично прийняла спадщину, що залишилась після смерті чоловіка, але юридично не оформила своїх спадкових прав.
ОСОБА_5 подавала заяву про прийняття спадщини після померлого чоловіка (батька позивача), але свідоцтво про право на спадщину не отримала.
Позивач зазначив, що він не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом щодо 1/6 частини спадково майна, яке було ним успадковане від ОСОБА_6 , оскільки нотаріус винесла постанову одночасно по двох спадкових справах - по спадковій справі № 142/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 та по спадковій справі № 368/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 .
27.07.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду було відкрито провадження у даній справі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2021 було задоволено клопотання про витребування доказів по справі, а саме: витребувано з Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області копії спадкових справ № 142/2017, заведеної після смерті ОСОБА_6 та № 368/2019, заведеної після смерті ОСОБА_5 .
25.03.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні.
Відповідачі в судове засідання 24.05.2021 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), враховуючи при цьому, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Як встановлено в судовому засіданні, батьки позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі з 05 травня 1953 року.
Як вбачається з копії довідки комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 24.07.2017 за № 997, право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого 18.07.1960 державним нотаріусом Боярської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2209 (зареєстровано в БТІ 22.11.1973 за реєстровим № 3739 в книзі 17); за результатами технічної інвентаризації станом на 07.07.2017 встановлено, що загальна площа будинку складає 97,2 кв.м., житлова 64,8 кв.м.; самочинно збудованих прибудов, надбудов, господарських будівель не виявлено.
Починаючи з 1948 року по 1988 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), який був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.
Постановою від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок у період з 26 серпня 1948 року до 22 лютого 1988 року був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства.
Крім того, титульне право власності ОСОБА_6 на будинок АДРЕСА_1 , підтверджується вищезазначеною довідкою комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 27 липня 2017 року за № 997.
Це узгоджується з положеннями Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 (чинною на час виникнення даних правовідносин), яка передбачала реєстрацію всіх будинків у бюро технічної інвентаризації місцевих органів виконавчої влади, зокрема на підставі свідоцтв про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих.
Стаття 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР, який був чинний на момент набуття права власності, встановлювала, що майно, яке подружжя набуло працею в період зареєстрованого шлюбу, вважається належним обом на праві спільної власності. Розмір належної кожному з подружжя частки у випадку спору визначається судом. При цьому праця дружини з ведення домашнього господарства чи догляд за дітьми прирівнюються в правах на майно до праці чоловіка зі здобуття засобів до існування.
За приписами ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірний будинок був побудований батьками позивача під час перебування останніх у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_6 заповіту не залишив.
Після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене нерухоме майно, у зв`язку з чим до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області від позивача, дружини спадкодавця - ОСОБА_5 , його онуків (по праву представлення їх батька - сина спадкодавця ОСОБА_7 ) були подані відповідні заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Суд зазначає, що враховуючи презумпцію спільної сумісної власності, померлому ОСОБА_6 на момент смерті належала Ѕ частина буд. АДРЕСА_1 , інша Ѕ частина нерухомого майна належала його дружині - ОСОБА_5 .
Крім того, як вбачається із копії державного акта на право власності на земельну ділянку від 02 серпня 2006 року, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,0543 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Боярської міської ради від 11.03.1997 за № 84/2.
Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 21 березня 2018 року у цивільній справі №686/9580/16-ц.
Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
За приписами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Враховуючи, що ОСОБА_6 не склав заповіту, його спадкоємцями першої черги на Ѕ частину спірного нерухомого майна (оскільки, інша Ѕ частина належала його дружині) були: син ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_5 та ще один син ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (із заявами про прийняття частини в спадковому майні якого звернулися діти останнього за правом представлення - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ), у зв`язку чим частина кожного спадкоємця на спадкове майно (спірні земельну ділянку та будинок) становила 1/6 частину (1/3 від Ѕ = 1/6).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача - ОСОБА_5 , яка заповіла останньому все своє майно, що підтверджується копією заповіту, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Плахотньою О.Г. від 20.06.2017 за реєстровим № 418.
Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
ОСОБА_5 подавала заяву про прийняття спадщини після померлого чоловіка (батька позивача), але свідоцтво про право на спадщину не отримала.
Згідно ч. 1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про визнання за ним права власності на 5/6 частин від житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки Ѕ частину від зазначеного нерухомого майна позивач успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_5 + успадкував її частина у розмірі 1/6, на яку вона мала право після смерті чоловіка - ОСОБА_6 + 1/6 частину від нерухомого майна, на яку позивач має право як спадкоємець першої черги після смерті батька - ОСОБА_6 .
Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивач позбавлений можливості вирішити питання оформлення спадщини на спірне нерухоме майно в позасудовому порядку, що підтверджується постановою нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області від 06.03.2020 за вих. № 602/02-31 постановленої по двох спадкових справах - по спадковій справі № 142/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 та по спадковій справі № 368/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 .
Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтв про право на спадщину, суд беручи до уваги, що позивач згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину у строки, визначені ч. 1 ст. 1270 ЦК України, вважає що його позовні вимоги щодо визнання за ним в порядку спадкування права власності на 5/6 частину спірного будинку та земельної ділянки ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.
На підставі вищевикладеного, ст. ст. 377, 1216, 1218, 1233, 1258, 1261, 1276 Цивільного кодексу, ст. ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», керуючись ст. ст. 81, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справ, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про позивача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .
Суддя Т.В. Дубас