Справа № 367/8335/19
Провадження №2/367/1562/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

31 травня 2021 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Ободянської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. В позовній заяві позивач вказує, що 14 січня 2017 року був укладений з відповідачем шлюб від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із нею. Вона з дитиною проживають у близьких родичів. З відповідачем спільно як єдина сім`я не проживали. Відповідач раз на місяць, а то й рідше відвідував дитину. Відповідач сином не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Вона самостійно сплачує всі витрати на утримання дитини, купує необхідні речі, однак, крім спільного з відповідачем сина, має ще двоє неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу. Тому коштів на утримання дітей не вистачає. Відповідач останнім часом припинив надавати матеріальну допомогу на утримання сина, тому вимушена звертатись до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 15000,00грн щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому зазначив, що розмір суми аліментів, який просить стягнути позивач є необґрунтовано завищеним та недоведеним, тому не може бути задоволеним судом. Підтверджує той факт, що він є батьком неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того зазначає, що згідно рішення від 09.09.2015 року Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області позивач отримує аліменти на двох дітей від іншого шлюбу. Матеріально сина забезпечує. Даний факт підтверджується випискою із карткового рахунку за період з 26.09.2019 року по 29.02.2020 року було перераховано на рахунок позивача 12 040,20грн, аліментів за періоди з вересня по лютий. Крім того позивачу направлялась пропозиція про укладення договору про участь у вихованні, утриманні дітей та сплату аліментів, для подальшого його укладання та нотаріального засвідчення ще 05.12.2019 року, на яку ОСОБА_3 так і не відреагувала. Не відмовляється від утримання своєї дитини, просить суд частково задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі 2 000,00грн, щомісячно, починаючи з дати винесення рішення до повноліття дитини. Судовий збір покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а понесені ним витрати на правничу допомогу стягнути з позивача.

Позивач в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву про слухання справи за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити вимоги у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, представник відповідача через канцелярію суду подав заяву про слухання справи за їх відсутності, зазначивши, що відповідач не проти утримання своєї дитини та просить частково задоволити позов, а саме: визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, що становить 2000,00грн на місяць.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно довідки КП «Бучанське управління ЖКГ» Бучанської міської ради від 29.08.2019 року № 939 про фактичне місце проживання ОСОБА_3 , 1980 року народження проживає в АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_5 , 2008 року народження, донькою ОСОБА_6 , 2010 року народження та сином ОСОБА_4 , 2017 року народження.

Згідно свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_2 ОСОБА_3 27 червня 2020 року змінила прізвище на ОСОБА_7 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 сплачував аліменти щомісячно в розмірі 2000,00грн за період з вересня 2019 року по липень 2020 року, що підтверджено відповідними платіжними дорученнями.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК Украни визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність обов`язку щодо утримання дитини обох батьків, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З урахуванням інтересів малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 2000,00грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 21.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, суд зауважує, що розмір аліментів на якому наполягала позивач є необґрунтовано завищеним, виходячи з вимог розумності та справедливості позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 6000,00 грн, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

В матеріалах справи міститься: ордер серія КВ № 815038 від 16.03.2020 року, однак відсутня угода про надання правової допомоги ОСОБА_2 , адвокатом Приймаком Олександром Юрієвичем. Крім того, матеріали справи не містять актів прийому-передачі виконаних послуг з надання професійної правничої допомоги, який підтверджує витрати на професійну правничу допомогу, документального підтвердження оплати позивачем витрат на правову допомогу та перерахунку їх на розрахунковий рахунок ОСОБА_8 , також, враховуючи той факт, що представник відповідача адвокат Приймак Олександр Юрійович не був присутнім в судових засіданнях, а також те, що позовні вимоги задоволено в частині, а не відмовлено, суд приходить до висновку, що вимога відповідача ОСОБА_2 в частині стягнення витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 6000,00грн не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

На підставі ст. 150, 155, 180, 181-183, 191 Сімейного кодексу України, ст. 12, 133, 141, 247, 263-265, 352, 354, 367, 430 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у твердій грошовій сумі 2000,00грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 21.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду у межах платежу аліментів за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза