ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 липня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 743/923/20

Головуючий у першій інстанції - Павленко О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/128/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Губар В.С., Онищенко О.І.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області у складі судді Павленко О.В. від 23 жовтня 2020 року, місце ухвалення рішення смт.Ріпки, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь борг в розмірі 500 євро. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 07.09.2017 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач, перебуваючи у Фінляндії, через Western Union відправила переказом відповідачу грошові кошти у розмірі 500 євро. Позивач вказувала, що вказані кошти відповідач отримав у базовому відділенні м.Чернігова АТ ''Райффайзен Банк Аваль'', приблизно 12-13 вересня 2017 року, у її присутності. Позивач зазначає, що строк повернення боргу було визначено з моменту пред`явлення вимоги. ОСОБА_1 у позові стверджує, що 05.04.2020 року вона звернулась з вимогою до відповідача щодо повернення їй грошових коштів, а також позичених ним раніше 300 доларів США. Оскільки відповідач відмовився повертати зазначені грошові кошти, позивач з даного приводу звернулась до органів поліції. У червні 2020 року відповідач повернув позивачу 300 доларів США, при цьому, позивач написала розписку про їх отримання. ОСОБА_1 у позові вказує, що залишок боргу у розмірі 500 євро відповідач їй не повернув, що і стало підставою для її звернення до суду з даним позовом про стягнення на її користь з відповідача суми боргу в розмірі 500 євро. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23.10.2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заявленого позову, та з посиланням на статті 1046,1047 ЦК України, зазначає, що квитанція-заява, з якої вбачається, що позивач, перебуваючи у Фінляндії, через Western Union відправила переказом відповідачу грошові кошти в розмірі 500 євро, і він їх отримав у базовому відділенні м.Чернігова АТ ''Райффайзен Банк Аваль'', є документом, який підтверджує наявність між сторонами спору договору позики. Доводи апеляційної скарги зазначають про протиріччя у показаннях відповідача щодо грошової суми у розмірі 500 євро. Доводи апеляційної скарги стверджують, що в органах поліції відповідач зазначав, що дійсно отримав від позивача переказом 500 євро, які в подальшому повернув. Доводи апеляційної скарги вказують, що в судовому засіданні відповідач пояснив, що він отримав від позивача 500 євро, але витратив їх на кота позивача та на квартирну плату. Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач в судовому засіданні довела, що відповідач отримав від неї у позику 500 євро, і проти цього відповідач не заперечував, не спростувавши твердження позивача відповідними доказами. Доводи апеляційної скарги вказують про обґрунтованість вимог заявленого позову, оскільки між сторонами даного спору було укладено договір позики, і відповідачем не спростовані доводи позивача про борг.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23.10.2020 року.

Відповідно до приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області у складі судді Павленко О.В. від 23.10.2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.70,71,72,73), сторони по справі отримали копії ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що за допомогою сервісу грошових переказів Western Union ОСОБА_1 здійснила переказ у сумі 500 євро на ім`я ОСОБА_2 . ''Дата/час заповнення: 09-07 0554А EDT'' (а.с.6,7,43).

Як вбачається з копії матеріалів перевірки №3982 Чернігівського ВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області, рішення прийнято: 09.04.2020 року (а.с.12-15), 05.04.2020 року до ЧВП ГУНП надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що її колишній співмешканець ОСОБА_2 не повертає їй грошові кошти, які вона йому позичила, а саме, 300 доларів США та 500 євро. В ході проведення перевірки ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_1 із Фінляндії надсилала на його ім`я грошові кошти в сумі 500 євро. ОСОБА_2 вказав, що більше ніяких грошових коштів, а саме, 300 доларів та 500 євро він у ОСОБА_1 в борг не брав, та з нею більше не спілкується. ОСОБА_1 було рекомендовано звернутись до суду.

З копії розписки від 25.10.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 300 доларів США, які він брав у борг, за ці кошти претензій не має (а.с.16).

З повідомлення АТ ''Райффайзен Банк Аваль'' від 09.10.2020 року вбачається, що за наданими даними в системі ''Аваль-Експрес'' та ''Вестерн Юніон'' грошових переказів, відправлених ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , не знайдено (а.с.38).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту укладення 07.09.2017 року між сторонами даного спору договору позики на суму 500 євро.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року про відмову у задоволенні вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №303/2025/16-ц, провадження №61-23940св18.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заявленого позову, та з посиланням на статті 1046,1047 ЦК України, зазначає, що квитанція-заява, з якої вбачається, що позивач, перебуваючи у Фінляндії, через Western Union відправила переказом відповідачу грошові кошти в розмірі 500 євро, і він їх отримав у базовому відділенні м.Чернігова АТ ''Райффайзен Банк Аваль'', є документом, який підтверджує наявність між сторонами спору договору позики. Доводи апеляційної скарги зазначають про протиріччя у показаннях відповідача щодо грошової суми у розмірі 500 євро. Доводи апеляційної скарги стверджують, що в органах поліції відповідач зазначав, що дійсно отримав від позивача переказом 500 євро, які в подальшому повернув. Доводи апеляційної скарги вказують, що в судовому засіданні відповідач пояснив, що він отримав від позивача 500 євро, але витратив їх на кота позивача та на квартирну плату. Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач в судовому засіданні довела, що відповідач отримав від неї у позику 500 євро, і проти цього відповідач не заперечував, не спростувавши твердження позивача відповідними доказами. Доводи апеляційної скарги вказують про обґрунтованість вимог заявленого позову, оскільки між сторонами даного спору було укладено договір позики, і відповідачем не спростовані доводи позивача про борг.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ч.2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Приймаючи до уваги наведене, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1,ч.2 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно приписів ч.1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Відповідно до ч.2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як визначено ч.1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей: 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що квитанція-заява, з якої вбачається, що вона, перебуваючи у Фінляндії, через Western Union відправила переказом відповідачу грошові кошти в розмірі 500 євро, і він їх отримав у базовому відділенні м.Чернігова АТ ''Райффайзен Банк Аваль'', є документом, який підтверджує наявність між сторонами спору договору позики. Доводи апеляційної скарги стверджують про протиріччя у показаннях відповідача щодо грошової суми у розмірі 500 євро. Доводи апеляційної скарги вказують про обґрунтованість вимог заявленого позову, оскільки між сторонами даного спору було укладено договір позики, і відповідачем не спростовані доводи позивача про борг.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року, виходячи із наступного. Встановивши, що договір позики між сторонами даного спору у письмовій формі не укладався, і будь-яких інших письмових доказів, які б свідчили про наявність між сторонами спору правовідносин за договором позики, позивачем суду не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заявленого позову. Всупереч приписам статті 81 ЦПК України, позивачем не надано суду належних та достатніх, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, доказів на підтвердження укладення між нею та відповідачем договору позики.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що за допомогою сервісу грошових переказів Western Union ОСОБА_1 здійснила переказ у сумі 500 євро на ім`я ОСОБА_2 . ''Дата/час заповнення: 09-07 0554А EDT''(а.с.6,7,43). Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач не заперечував факту отримання від позивача у 2017 році коштів у сумі 500 євро, які були витрачені ним на оплату комунальних послуг по квартирі позивача, при цьому, домовленості між ним та позивачем про повернення ним 500 євро ОСОБА_1 , не існувало.

Як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.10.2020 року, на підтвердження укладення між сторонами договору позики позивач надала суду квитанцію-заяву про переказ, та її переклад з англійської мови на українську (а.с.6,7,43). Відповідно зазначеної квитанції-заяви, ОСОБА_1 , перебуваючи у Фінляндії, 09-07 здійснила через Western Union грошовий переказ у розмірі 500 євро на ім`я ОСОБА_2 .

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору позики, повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін, незалежно від найменування документа та, згідно встановлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що перевіряючи наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи із дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого позивачем доказується факт укладення договору позики, і його умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вищезазначена квитанція-заява не є документом, який підтверджує факт реального укладення між сторонами спору договору позики. Оскільки, як зазначив суд першої інстанції, вказаний документ не містить інформації про умови та дату отримання відповідачем саме у борг коштів від позивача, із зобов`язанням їх повернення. Встановивши, що 07.09.2017 року між сторонами даного спору договір позики на суму 500 євро у письмовій формі не укладався, і будь-яких інших письмових доказів, які б свідчили про наявність між сторонами спору правовідносин за договором позики, позивачем суду не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заявленого позову.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року, ухваленого відповідно до норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.10.2020 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 16.07.2021 року.

Головуючий: Судді: