Єдиний унікальний номер справи 482/452/20
Провадження №22-ц/812/1087/21 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 липня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

з участю:

представника позивача Качана Р.Ю.,

представника відповідача - Корчагіної В.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 22 березня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Демінської О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

В березні 2020 року, ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Качана Р.Ю., пред`явив до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «Приватбанк»,Банк) зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

30 липня 2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір депозитного вкладу №SAMDNN2021 «Стандарт на 12 мес» з відкриттям рахунку № НОМЕР_1 .

За умовами зазначеного договору, ОСОБА_1 , як вкладник, передав АТ КБ «Приватбанк» на зберігання, грошову суму (вклад) у розмірі 16 665 гривень 27 копійок, з наданням права користування нею, під обов`язок виплатити таку ж суму та проценти на неї у розмірі 16% річних, строком на 366 днів, тобто по 30 липня 2014 року включно, з правом клієнта збільшувати розмір коштів на вкладі.

Крім того, сторони домовилися, що виплата Банком процентів, зараховується щомісячно на пластикову карту або накопичувальний вклад клієнта.

Посилаючись на те, що строк дії вказаного договору сплинув 30 липня 2014 року, а відповідач депозитні гроші та нараховані відсотки так і не повернув, незважаючи на неодноразову його вимогу, та вважаючи вказаний договір продовженим автоматично, просив розірвати його та стягнути з відповідача на його користь 49 711 гривень 06 копійок.

Відповідач своїм правом на заперечення не скористався.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу №SAMDN2021 від 30 липня 2013 року у сумі 20 244 гривні 32 копійки, з яких: 19 697 гривень 80 копійок - сума вкладу станом на 31 липня 2014 року, до розірвання договору вкладу на вимогу позивача, а 546 гривень 52 копійки відсотки за депозитом. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено та вирішено питання про розподіл судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи частково позов, суд 1 інстанції виходив з того, договір банківського вкладу між ОСОБА_1 та Банком вже розірваний, а тому позовна вимога в частині розірвання договору є зайвою та не підлягає вирішенню. Що ж до стягнення суми банківського вкладу та відсотків, то Банк повинен повернути позивачу банківський вклад та сплатити відсотки за ним, але у значно меншому, чим вимагає позивач, розмірі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у повній мірі погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення суду І інстанції ухвалене у повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з матеріалів справи і це ж встановлено судом 1 інстанції, 30 липня 2013 року вкладник, яким є ОСОБА_1 , уклав з ПАТ КБ «Приват Банк» договір вкладу грошових коштів «Стандарт на 12 мес» №SAMDN2021 за яким передав останньому 16 665 гривень 27 копійок строком на 366 днів, тобто по 30 липня 2014 року включно, про що свідчить його заява та платіжне доручення про зарахування Банком коштів (а.с. -5, 6).

Станом на дату укладення договору вкладу, процентна ставка становила 18 % річних з умовою помісячного нарахування процентів за вкладом.

На виконання укладеного договору, відповідачем відкрито позивачу розрахунковий рахунок по вкладу НОМЕР_1 .

Згідно умов укладеного договору, у сторін є право дострокового розірвання договору, повідомивши про це іншу сторону за 2 банківських дні до дати його розірвання.

В разі, якщо вкладник вимагає розірвання договору до спливу строку вкладу, йому повертається сума вкладу та за неповний строк вкладу проценти сплачуються за зниженою процентною ставкою. Якщо у випадку закінчення вкладу, вкладник не заявив Банку про бажання повернути свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк.

Як вбачається з довідки Банку №7527948, виданою Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», станом на 15 травня 2014 року, на розрахунковий рахунок позивача № НОМЕР_1 , зараховано та в наявності перебувало 18 769 гривень 30 копійок (а.с. 7).

За такого, факт перерахування за договором вкладу грошових коштів, позивачем Банку слід вважати доведеним.

Крім того, згідно з даними листів ПАТ КБ "ПриватБанк" від 21 жовтня 2014 року №20.1.0.0.0/7-20141020/1222 та від 05 березня 2019 року №20.1.0.0.0/7-190219/834, які були надані позивачу у відповідь на його звернення про повернення вкладених ним коштів та процентів за Банк повідомив, що на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя АТ КБ «ПриватБанк» не має правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв`язку з чим банк фактично не має доступу до свого майна та договорів на окупованій території, припинив свою діяльність в Криму. Тобто, фактично було відмовлено у поверненні вкладу(а.с. 9, 10-11).

Згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг ПРИВАТБАНК, п.п. 2.2.1.6 2.2.1.9 сума нарахованих процентів за цілу кількість строків вкладу, що сплинули з моменту оформлення вкладу, виплачується в повному обсязі.

Виплата суми вкладу та процентів по вкладу проводиться на картковий рахунок володільця депозиту. Дана процедура автоматичного продовження вкладу застосовується до усіх вкладів.

Крім того, п.п.2.2.1.9.2-2.2.1.10.2 визначено, що при продовженні строку вкладу розрахунок процентів на кожен новий строк вкладу здійснюється по процентній ставці, що діє в Банку для продовжених депозитних вкладів даного найменування.

В разі, коли за спливом 3 календарних днів після надходження коштів на вклад «До запитання» сума вкладу і її частина не запитані клієнтом, Клієнт доручає Банку перерахувати всю суму вкладу «До запитання» на депозит того ж найменування та строку, з якого раніше кошти надійшли на вклад «До запитання». При цьому процентна ставка по вкладу відповідає ставці, яка діє в Банку для знову оформлених вкладів даного найменування та строку на дату зарахування коштів на депозитний рахунок.

В разі, якщо Клієнт вимагає закриття Вкладу «До запитання», то обов`язки Банку по депозитному вкладу припиняються.

Згідно з п.2.2.2.1 в разі дострокового повернення гривневого вкладу «Стандарт», строком 366 днів, на строк до 6 місяців, проценти нараховуються по ставці вкладу «До запитання» - 1%, строк від 6 до 12 міс - % нараховуються по заниженій в 2 рази процентній ставці при поверн Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банкую (а.с.106-125).

З наданого Банком договору та додаткової угоди про переведення боргу від 17 та 18 листопада 2014 року, вбачається, що між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, за яким останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу (а.с.148-149, 150). Та, як на думку Банку, вказане свідчить, що саме зазначена фінансова компанія є боржником і повинна відповідати за вказаним зобов`язанням перед позивачем.

Проте у суду відсутні підстави вважати, що зміна боржника відбулася належними чином.

Доказів повідомлення кредитора під розписку про заміну боржника та наявність його згоди на це, Банком не надано.

Належним виконанням Банком вимог ст.520 ЦК України зазначено посилання на ст.205 ЦК України (мовчазна згода), оскільки ОСОБА_1 у встановленому Банком порядку не заявив своїх заперечень про заміну боржника (п.п.1.1.7.58, 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Стаття 520 ЦК України регламентує, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Проаналізувавши викладене, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, колегія суддів вважає, що суд І інстанції обґрунтовано стягнув суму заборгованості за банківським вкладом з АТ КБ «Приватбанк», оскільки Банк не довів, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу Банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Суд 1 інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В.Серебрякова

_________________________________________________

Повний текст постанови складено 20 липня 2021 року.