Справа № 133/593/21
Провадження № 22-ц/801/1641/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 рокуСправа № 133/593/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №133/593/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року, яке ухвалене суддею Пєтуховою Н.О. у Козятинському міськрайонному суді Вінницької області, повний текст складено 18 травня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати, мотивуючи позовні вимоги тим, що він працює в Локомотивному депо Козятин (ТЧ-3) з 1987 року. Наказом по ТЧ-3, №129 від 04 червня 2002 року, переведений на посаду бригадира по 6-му розряду цеху КІП, де працює по сьогодні, отримує почасову оплату праці. З 2015 по 2018 року Локомотивне депо Козятин, шляхом проведення реорганізації на підставі Законів України, Постанов Кабінету Міністрів України, рішення правління АТ «Укрзалізниця», реорганізоване у відокремлений підрозділ регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Щомісячно відповідач здійснював ОСОБА_1 нарахування сум заробітної плати і підвищував тарифну ставку і посадовий оклад щорічно. Однак, починаючи з 2019 року підвищення заробітної плати щороку не нижче 25% шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереження міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, не здійснювалась. Останнє підвищення заробітної плати на 10% відбулося з 01 липня 2019 року і по даний час розмір окладу становить 39,30 грн в годинну.

Позивач вважає, що адміністрацією АТ «Укразалізниця» порушено умови галузевої угоди та колективного договору, що призвело до порушення прав позивача у вигляді недоотримання заробітної плати.

Вважає, що недоотримав у 2019 році заробітну плату в розмірі 10415,70 грн: за липень 774,08 грн, за серпень 1346,86 грн, за вересень 2227,64 грн, за жовтень 1939,00 грн, за листопад 2156,27 грн, за грудень 1971,85 грн; у 2020 році позивач недоотримав заробітну плату в розмірі 62535,97 грн: за січень 5538,74 грн, за лютий 5805,86 грн, за березень 5426,94 грн, за квітень 5433,14 грн, за травень 6534,65 грн, за червень 4260,39 грн, за липень 4484,3 грн, за серпень 4387,94 грн, за вересень 4476,30 грн, за жовтень 7107,37 грн, за листопад 5213,39 грн, за грудень 3866,95 грн. Всього за 2019, 2020 роки не виплачена заробітна плата складає 72951,67 грн.

Таким чином, з посиланням на норми КЗпП, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про колективні договори та угоди», Галузевої угоди, позивач просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь невиплачену заробітну плату за 2019, 2020 роки в сумі 72951,67 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Просив рішення суду в скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що позивач має право на підвищення заробітної плати, шляхом перегляду окладу, яке гарантоване Галузевою угодою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 04 червня 2002 року переведений бригадиром по 6-му розряду цеху КІП на підставі наказу № 129 ТЧ-3 від 04 червня 2002 року, що вбачається з копії його трудової книжки НОМЕР_1 .

Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки укладено Галузеву угоду, дія якої продовжена, і яка станом на день розгляду справи є чинною.

Отже, на нього, як на співробітника Укрзалізниці поширюються положення зазначеної Угоди.

За змістом п.3.2.1 Угодою визначено домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку.

Пунктом 3.2.2. Угоди встановлено, що підвищення заробітної плати здійснюється шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням між розрядних та між професійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік.

Згідно розрахунків заробітної плати відповідно до тарифу окладу за липень 2019 року грудень 2020 року заробітна плата ОСОБА_1 складає:

за липень 2019: всього нараховано 35011,81, сума до оподаткування 31958,41;

за серпень 2019: всього нараховано 9497,20, сума до оподаткування 12550,60;

за вересень 2019: всього нараховано 14891,65, сума до оподаткування 14891,65;

за жовтень 2019: всього нараховано 12965,55, сума до оподаткування 12965,55;

за листопад 2019: всього нараховано 17580,82, сума до оподаткування 17380,82;

за грудень 2019: всього нараховано 13188,16, сума до оподаткування 13188,16;

за січень 2020: всього нараховано 12188,98, сума до оподаткування 12188,98;

за лютий 2020: всього нараховано 13315,72, сума до оподаткування 13315,72;

за березень 2020: всього нараховано 12449,94, сума до оподаткування 12449,94;

за квітень 2020: всього нараховано 12464,08, сума до оподаткування 12464,08;

за травень 2020: всього нараховано 22014,67, сума до оподаткування 17618,67;

за червень 2020: всього нараховано 7082,72, сума до оподаткування 11478,72;

за липень 2020: всього нараховано 10463,62, сума до оподаткування 10463,62;

за серпень 2020: всього нараховано 10512,33, сума до оподаткування 10512,33;

за вересень 2020: всього нараховано 24629,94, сума до оподаткування 24629,94;

за жовтень 2020: всього нараховано 16946,16, сума до оподаткування 16946,16;

за листопад 2020: всього нараховано 12084,37, сума до оподаткування 12084,37;

за грудень 2020: всього нараховано 15394,07, сума до оподаткування 13989,60.

З наданих позивачем власних розрахунків заробітної плати за період липень 2019 року - грудень 2020 року ОСОБА_1 повинен був отримати таку заробітну плату: за липень 2019 нарахований тариф + 15% - 35785,89; за серпень 2019 нарахований тариф + 15% - 13897,46; за вересень 2019 нарахований тариф + 15% - 17119,29; за жовтень 2019 нарахований тариф + 15% - 14904,55; за листопад 2019 нарахований тариф + 15% - 19737,09; за грудень 2019 нарахований тариф + 15% - 15160,01; за січень 2020 нарахований тариф + 15% - 17727,72; за лютий 2020 нарахований тариф + 15% - 19121,58; за березень 2020 нарахований тариф + 15% - 17876,88; за квітень 2020 нарахований тариф + 15% - 17897,22; за травень 2020 нарахований тариф + 15% - 28549,32; за червень 2020 нарахований тариф + 15% - 15739,11; за липень 2020 нарахований тариф + 15% - 14947,92; за серпень 2020 нарахований тариф + 15% - 14900,27; за вересень 2020 нарахований тариф + 15% - 29106,24; за жовтень 2020 нарахований тариф + 15% - 24053,53; за листопад 2020 нарахований тариф + 15% - 17297,76; за грудень 2020 нарахований тариф + 15% - 19261,02.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримує погодинну заробітну плату, яка розраховується з окладу (тарифу), що становить 39,30 грн. Зазначене підтверджується розрахунками його заробітної плати, які надані суду, за період з липня 2019 року по грудень 2019 року. Розмір його заробітної плати складається з суми нарахувань, при обчисленні яких (у залежності від годин виробітку) береться за основу оклад (тариф) у розмірі 39,30 грн.

Таким чином, підвищення заробітної плати відбувається за рахунок збільшення окладу (тарифу), що у подальшому веде до збільшення розміру заробітної плати.

Таке збільшення, як посилається, позивач повинно відбуватись шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням між розрядних та між професійних співвідношень, що у результаті дає підвищення зарплати щороку не менше ніж на 25 %.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач виходив з того, що жодна із сторін у період дії угоди не може припинити виконання взятих на себе зобов`язань, а умовами діючої галузевої угоди, яка поширюється як на позивача так і на відповідача, передбачено обов`язок роботодавця щороку підвищувати заробітну плату залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25% зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень. Однак, відповідачем з 01 липня 2019 року позивачу підвищено заробітну плату лише на 10%.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вони є необґрунтованими, та не підтвердженими належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, виходячи з такого.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Частина 2 статті 2 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) передбачає, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Законом України «Про оплату праці» заробітна плата визначена як винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Державне регулювання оплати праці здійснюється шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників (ст. 8 Закон України «Про оплату праці»).

Крім цього, згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці» норми і системи оплати праці, норми оплати праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених першою цієї статті.

Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів (ст. 14 Закон України «Про оплату праці»).

Засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців визначаються Законом України «Про колективні договори і угоди».

Закон України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі. Зокрема, на галузевому рівні укладаються галузеві (міжгалузеві) угоди.

Згідно ч. 2 ст. Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Статтею 4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» передбачено, що соціальний діалог здійснюється на національному, галузевому, територіальному та локальному (підприємство, установа, організація) рівнях на тристоронній або двосторонній основі. До сторін соціального діалогу на галузевому рівні належать - профспілкова сторона, суб`єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об`єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб`єктами якої є всеукраїнські об`єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб`єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.

Тобто, галузева (міжгалузева) угода є складовою частиною договірного регулювання заробітної плати.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; трудових відносин; умов і охорони праці; житлово-побутового, медичного, культурного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку; умов зростання фондів оплати праці; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.

Зважаючи на викладене конкретний розмір тарифних ставок (окладів) працівників, а також періодичність та порядок перегляду саме конкретних тарифних ставок (окладів) кожного працівника не є предметом регулювання галузевої угоди. Безпосередніми засобом такого регулювання є колективні та трудові договори. Тобто, норми галузевої угоди не є нормами прямої дії для регулювання трудових відносин за окремо визначеним трудовим договором.

Встановлено, що 14 грудня 2001 року була укладена Галузева угода на 2002-2006 роки між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), як органом управління залізничним транспортом, та профспілками, що діють в галузі, в особі їх виборних органів (Профспілки), що разом іменуються Сторонами Галузевої угоди.

Розділ 3.2 Галузевої угоди визначає зобов`язання Укрзалізниці щодо оплати, нормування праці та матеріального стимулювання. Зокрема, пунктом 3.2.1 Галузевої угоди передбачається, що Укрзалізниця прийняла на себе зобов`язання домагатися забезпечення мінімальної заробітної плати в галузі за відпрацьовану місячну норму робочого часу не нижче прожиткового мінімуму на працездатну особу. Домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку. Вживати заходів щодо щорічного збільшення частки працівників, які отримують заробітну плату вищу за розмір двох прожиткових мінімумів. Пунктом 3.2.2. Галузевої угоди передбачений обов`язок Укрзалізниці здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік.

Зазначене положення Галузевої угоди містить обов`язок Укрзалізниці забезпечити підвищення на 25% рівня заробітної плати залізничників, тобто усього трудового колективу підприємства, а не окладу (тарифу) позивача. Отже, про порушення чи виконання відповідачем обов`язку, передбаченого п.3.2.1 Галузевої угоди, можуть свідчити виключно дані про розмір щорічного підвищення рівня заробітної плати працівників залізничного транспорту по підприємству в цілому. При цьому, рівень заробітної плати залізничників може бути підвищений як за рахунок підвищення окладів (тарифів), так і за рахунок підвищення, збільшення переліку виплат, віднесених до додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Крім того, згідно статті другої Закону України «Про оплату праці», нормою якої законодавець визначив структуру заробітної плати, а саме основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Наказу Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 «Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №144/8713, показник фонду оплати праці застосовується для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників.

До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Перелік виплат, які включаються до фондів основної та додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат, визначений розділом 2 Інструкції зі статистики заробітної плати.

Винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці за тарифними ставками (окладами) є лише однією зі складових фонду основної заробітної плати і не охоплює весь фонд заробітної плати підприємства.

Позивачем зазначено, що у липні 2019 року АТ «Укрзалізниця» збільшила заробітну плату на 10%, однак підвищення мало бути на 25%, отже недораховано 15%, починаючи із вказаного місяця. А тому з липня по грудень 2019 оклад (тариф) обчислюється шляхом множення визначеного окладу (тарифу) 39,30 грн на коефіцієнт 1,15: 39,30*1,15=45,195 (округлено до 45,20). Такий оклад (тариф) 45,20 грн, застосовується при розрахунку заробітної плати при визначеному по кожному місяцю виробітку часу для розрахунку заробітної плати за період липень-грудень 2019, тобто розраховується одночасне підвищення заробітної плати на 25 % з липня місяця.

З розрахунків за січень грудень, 2020 року вбачається, що позивачем для визначення розміру заробітної плати, оклад (тариф), який ним визначений для розрахунку заробітної плати за попередні місяці з липня 2019 року, збільшується у січні на 25%, однократно, і впродовж року по кожному місяцю береться для розрахунку заробітної плати за весь 2020 рік. Так, 45,20*1,25=56,5 грн оклад (тариф), який, на думку позивача, мав бути встановлений з січня 2020 року.

Отже, вказані розрахунки свідчать про те, що позивач вважає, що підвищення заробітної плати має відбуватись на 25% з першого місяця 2020 року, однократно. А підвищення заробітної плати у 2019 році мало б бути на 25% з липня місяця, і визначений оклад (тариф) мав би бути незмінним до кінця такого року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що положення Угоди щодо підвищення рівня заробітної плати не вказують на обов`язок відповідача проводити збільшення заробітної плати з першого місяця наступного року на 25 % відносно заробітної плати, встановленої у попередньому році, а визначає обов`язок здійснити таке підвищення протягом року, що рівень заробітної плати (а не розмір) збільшився у порівнянні з попереднім роком. При цьому розмір заробітної плати на кінець поточного і попереднього років може відрізнятись більше, ніж на 25 %.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що такий оклад (тариф) утворився у результаті підвищення саме на 10%, і що таке підвищення мало місце лише у липні 2019 року, оскільки не надано доказів того, який розмір окладу (тарифу) був визначений у січні-червні 2019 року, та чи були впродовж такого періоду його зміни.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність розміру заборгованості по заробітній платі.

З розрахунків заробітної плати позивача вбачається, що протягом 2020 року підвищення його окладу (тарифу), який встановлюється за погодинну роботу, не змінювався, проте за відсутності відомостей щодо сукупного розміру заробітної плати позивача у 2019 році не вбачається за можливе встановити співвідношення між рівнем заробітної плати позивача у 2019 році та у 2020 році, а отже не можливо визначити розмір недоотриманої заробітної плати, виходячи із встановленого мінімального підвищення рівня заробітної плати за підсумками року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27 липня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Міхасішин І.В.