Номер провадження: 22-ц/813/6269/21
Номер справи місцевого суду: 501/650/17
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення частки в натурі із спільної часткової власності, -

ВСТАНОВИВ:

10 квітня 2017 року до Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_4 із позовом до ОСОБА_3 про виділення частки в натурі із спільної часткової власності. В результаті процесуального правонаступництва, позивача було замінено з ОСОБА_4 на ОСОБА_2 (т. 1, а.с.2-4).

17 грудня 2020 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки житлового будинку задоволено. Виділено в натурі ОСОБА_2 9/10 часток зі спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 . Припинено право спільної власності на будинок АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 13074,40 гривень (т.2, а.с.21-24).

13 січня 2021 року ОСОБА_1 через Іллічівський міський суд Одеської області подала апеляційну скаргу на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 грудня 2020 року. Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем були порушені вимоги щодо змісту позовної заяви, а саме не вказано зміст позовних вимог до ОСОБА_1 . Апелянт зазначає, що так як до неї не було заявлено позовних вимог, їй було важко висловити своє ставлення до позовної заяви ОСОБА_5 , а у зв`язку з цим, не мала можливості обрати належний спосіб захисту своїх прав та висловити їх у відзиві. Апелянт наголошує на тому, що виділивши у власність ОСОБА_2 частину спірного домоволодіння, суд не зазначив в рішенні яка частина виділяється ОСОБА_1 , тим самим не визначив конкретний окремий об`єкт нерухомості майна, який виділив ОСОБА_1 . Апелянт вважає, що суд не врахував те, що для ОСОБА_1 дана справа була малозначною і позовні вимоги ОСОБА_5 її не стосувалися. Також, апелянт просить суд звернути увагу на те, що ОСОБА_2 не надав повноважень ОСОБА_6 з приводу ведення справи, подачі клопотань та заяв за його позовом. Апелянт посилається на те, що в матеріалах справи є довіреність попереднього позивача ОСОБА_4 на представництво його інтересів ОСОБА_6 та адвокатом Рева Д.С., але після зміни позивача ОСОБА_2 надав довіреність на представництво його інтересів в суді тільки адвокатам Рева Д.С. та ОСОБА_7 . Апелянт просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 (т.2, а.с.28-33).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.

01 червня 2021 року до Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача адвокат Філіппова Тетяна Анатоліївна зазначила, що позивач ОСОБА_2 не визнає апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заперечує проти її задоволення із наступних підстав. В даній справі, яка переглядається, зазначає представник позивача, ОСОБА_1 було пред`явлено до ОСОБА_2 зустрічний позов із позовною вимогою щодо виділу в натурі її частки домоволодіння. Проте, за її заявою її зустрічна позовна заява була залишена без розгляду. Тому, твердження ОСОБА_1 , на думку представника позивача, що вона не могла висловити свою позицію щодо спору, так як не розуміла суті позовних вимог не заслуговує на увагу, оскільки нею одразу було пред`явлено зустрічну позовну заяву. Також представник позивача вказує, що ОСОБА_1 замовчує той факт, що нею було самовільно без відповідних дозвільних документів збільшено площу своєї частини домоволодіння, що є самовільним будівництвом. Представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 стала власницею 1/10 частини домоволодіння 09 червня 2011 року, хоча саме вона зазначена як замовниця у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що є неможливим через те, що ОСОБА_1 на момент надання дозволу на проведення будівельних робіт не була власницею частини домоволодіння, більш того стала нею лише через 4 роки. Представник позивача вказала, що ОСОБА_1 не набула право власності на самовільно добудовану частину домоволодіння та нею не було проведено державну реєстрацію проведеної добудови, таким чином прибудова, яка була зведена позивачем ОСОБА_1 не була введена в експлуатацію та не була зареєстрована у встановленому законодавством порядку та жодним чином не вплинула на розмір частки у спільному будинку після зведення даної прибудови.

В судовому засіданні 03 червня 2021 року представник відповідача ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив скасувати рішення суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_6 просила відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, перевіривши факти і обставини, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм правову оцінку, дійшов до висновку про задоволення позову (т. 2 а.с. 23).

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції та залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача ОСОБА_4 було замінено на ОСОБА_2 в порядку процесуального правонаступництва (т. 1 а.с. 109-111).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником 9/10 часток будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 20-22).

Як вбачається з матеріалів справи, власником 1/10 частки будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 29).

Як вбачається з висновку №46/2016 про проведення будівельно-технічного експертного дослідження від 01.04.2016 року, 9/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який був наданий позивачем, є технічно можливим виділити в натурі 9/10 частин вищевказаного житлового будинку (т. 1, а.с. 11-18 зворот).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 19 вересня 2018 року зверталася з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі, в якому просила виділити в один цілий об`єкт приміщення, які складають 1/10 частки в спільній власності (т. 1, а.с. 134).

Однак, ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22 квітня 2019 року зустрічний позов було залишено без розгляду на підставі заяви позивача про залишення позову без розгляду відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (т. 1, а.с. 182).

Відповідно до ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 10 червня 2019 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (т. 1, а.с. 196-198).

Судом перед експертами були поставлені наступні запитання:

-чи є технічна можливість виділити в натурі 9/10 частку домоволодіння за адресою: будинок АДРЕСА_1 , належної на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , яка складається з наступних приміщень: І тамбур (2,9 кв.м.), ІІ підвал (20,6 кв.м.), 1-1 передпокій (15,9 кв.м.), 1-2 кухня (6,5 кв.м.), 1-3 туалет (2,0 кв.м.), 1-4 ванна (5,7 кв.м.), 1-5 житлова (20,7 кв.м.),1-6 коридор (15,2 кв.м.), 1-7 житлова (15,3 кв.м.), 1-8 сходова клітина (10,1 кв.м.), 1-9 кухня їдальня (28,7 кв.м.), 1-10 коридор (3,2 кв.м.), 1-11 санвузол (7,0 кв.м.), 1-12 житлова (21,0 кв.м.), 1-13 майстерня (9,8 кв.м.), 1-14 (9,8 кв.м.) літній душ літ «К», літня кухня літ. «И», вбиральня літ. «Л», комора літ. «М», №3 басейн, №2 хвіртка в окремий об`єкт нерухомості?

-чи є технічна можливість визначити межу розподілу простору горища житлового будинку АДРЕСА_1 ? (т. 1 а.с. 197).

Як вбачається з висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №19-3260 від 20 листопада 2019 року, за результатом натурного обстеження, технічно можливо виділити ОСОБА_2 в натурі частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з наступних приміщень: І тамбур (2,9 кв. м.), ІІ підвал (20,6 кв. м.), 1-1 передпокій (15,9 кв. м.), 1-2 кухня (6,5 кв. м.), 1-3 туалет (2,0 кв. м.), 1-4 ванна (5,7 кв. м.), 1-5 житлова (20,7 кв. м.), 1-6 коридор (15,2 кв. м.), 1-7 житлова (15,3 кв. м.), 1-8 сходова клітина (10,1 кв. м.), 1-9 кухня їдальня (28,7 кв. м.), 1-10 коридор (3,2 кв. м.), 1-11 санвузол (7,0 кв. м.), 1-12 житлова (21,0 кв. м.), 1-13 майстерня (9,8 кв. м.), літній душ літ. «К», літня кухня літ. «И», вбиральня літ. «Л», комора літ. «М», №3 Басейн, №2 хвіртка. Розподіл горищного простору житлового будинку по АДРЕСА_1 за наданим варіантом виділу виконується співвісно стінам, які розділяють будинок на дві квартири, що забезпечує доступ кожного із співвласників до приналежної частини перекриття та покрівлі для можливості його обслуговування і ремонту (т. 1, а.с. 220-227).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 ЦК України річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до вимог ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 285/1265/18 виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що відповідно до висновку №46/2016 про проведення будівельно-технічного експертного дослідження від 01.04.2016 року та висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №19-3260 від 20 листопада 2019 року технічно можливо виділити ОСОБА_2 в натурі частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а також те, що відповідачка зверталася з зустрічним позовом до позивача про поділ житлового будинку в натурі, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виділення частки зі спільної часткової власності. Право на виділ в натурі є право співвласника, яке він реалізовує на свій розсуд. Оскільки сторони в позасудовому порядку не вирішили питання про поділ спільного майна, то вказане питання підлягає вирішенню в судовому порядку. При цьому обов`язковим учасником цієї справи є інший співвласник, з яким фактично і виник спір.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті спору та фактично дублюють позицію відповідача в суді першої інстанції. Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Дата складення повного тексту рішення 22 червня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

03.06.2021 року м. Одеса