Справа № 703/1498/21
22 липня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого-судді Прилуцького В.О.
секретаря судового засідання Кочеткової І.В.
за участі:
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Наукове-виробниче підприємство «Смілянський електро-механічний завод» про стягнення середнього заробітку,-
В судовому засіданні позивач позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не зявився, відзиву не подав, причини неявки до суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи до суду не направив. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про що свідчать матеріали поштової кореспонденції.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце його засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу відповідно до вимог ст. 281 ЦПК України.
Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; а позивачка не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, врахуваши позицію позивача, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.
Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені Сімейним Кодексом України.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 вбачається, що позивач з 18 вересня 2013 року прийнятий на роботу в ПАТ НВП «Смілянський електромеханічний завод» № 30147563 де працює і по цей час (а.с.17-18).
З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28 грудня 2018 року № 48-РС ОСОБА_1 увільнено від займаних посад і призначено майстром відліення засобів охорони роти охорони ВОС 666774А (а.с.20).
З довідки виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 1113 вбачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 02 липня 2018 року по теперішній час (а.с.19).
Пітвердження тверджень позивача про проходження ним військової служби за контрактом, починаючи з 02 липня 2018 року, підтверджується і самим контрактом про проходження громадянами України військової у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (а.с.27-30).
Відповідно до ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом зберігаються місце роботи, посада й середній заробіток на підприємстві, в установі, організації на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
ОСОБА_1 до звернення із даним позовом до суду, в письмовій формі звертався до роботодавця ВАТ НВП «СЕМЗ» з проханням виплатити йому середній заробіток визначений ст.. 119 КЗпПП за період з вересня 2020 року по момент подання заяви, а в разі неможливості виплати, повідомити причини. Вказане підтверджується наявною в матеріалах справи заявою від 04 січня 2021 року (а.с.12).
Однак до часу звернення із позовом до суду, відповідач не надав жодної відповіді на заяву позивача та не провів розрахунок із ним.
Окрім того, позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача ПАТ НВП «СЕМЗ» із вимогою про досудове врегулювання спору, в якій просив виплатити йому середній заробіток за період з вересня 2020 року по день подання даної вимоги (а.с.11).
На вказану вище вимогу відповідач жодним чином не відреагував та розрахунок із позивачем не провів, що стверджується позивачем та не спростовано відповідачем.
Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, та організацій незалежно від форми власності.
Статтею п. 3 ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Відповідно до статті 5 Закону України Про Збройні Сили України- трудові відносини працівників Збройних Сил України - регулюється законодавством про працю.
Згідно ч.3 ст.1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.
Частиною 7 статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати, а також інші, визначені цією статтею органи та установи.
Згідно із ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Згідно з п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору, в тому числі, є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно статті 119 Кодексу законів про працю України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у відповідача ВАТ «Науково виробниче підприємство «Смілянський електро механічний завод» за трудовим договором, не був військовослужбовцем, і правовідносини між ним і роботодавцем під час дії трудового договору врегульовані Кодексом законів про працю України.
Встановлено, що позивач під час роботи у відповідача за трудовим договором був призваний на військову службу за контрактом зі збереженням за ним робочого місяця і середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом, - згідно ст.119 КЗпПУ.
Така сама норма матеріального права передбачена і в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зі змісту вище зазначених положень законодавства України вбачається встановлення відповідних гарантій та пільг, до яких в тому числі віднесено збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
В свою чергу, особа, яка проходить службу за контрактом у Збройних Силах України, який є строковим та укладений на час дії особливого періоду до оголошення демобілізації, має право на отримання середнього заробітку за основним місцем роботи протягом всього строку служби.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 має право на збереження за ним його середнього заробітку за місцем роботи, з якого він був призваний на військову службу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 2015 року № 911 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» щодо здійснення компенсації громадянам, які призвані на військову строкову службу.
Відповідно до абз.3 п. 3 Постанови КМУ від 04 березня 2015 року зі змінами працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, компенсація з бюджету середнього заробітку здійснюється на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
Згідно п. 4 Постанови - для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2. Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.
Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 КЗпП України, - для виплати заробітної плати.
Відповідно до статті 115 КЗпП та статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Таким чином механізм реалізації права працівника на збереження за ним середнього заробітку, наданого йому статтею 119 КЗпП, і аналогічного права військовослужбовця за спеціальним військовим законом на отримання окрім грошового забезпечення військовослужбовця також і середнього заробітку за місцем роботи, з якого він призваний на військову службу, полягає в тому, що середній заробіток нараховується призваному на військову службу на особливий період працівнику і виплачується за місцем роботи, з якої він призваний; роботодавець у зв`язку з збереженням (нарахуванням і виплатою) заробітної плати такому працівнику подає у визначені строки і у визначеному порядку звіти на компенсацію своїх витрат на виплату такому працівнику заробітної плати, і подальші правовідносини вже регулюються і існують між роботодавцем і відповідним державним органом. Закон не пов`язує право працівника на отримання збереженою за ним зарплати за місцем роботи, надане йому статтею 119 КЗпП, з тим, чи виконав роботодавець свій обов`язок щодо подання звітів, і чи отримав від держави відповідну компенсацію.
Таким чином, не перерахування відповідачу компенсацій з Державного бюджету, передбачених Порядком компенсації, або відсутність гарантій такого перерахування, не може бути підставою для відмови відповідача виконувати вимоги статей 119 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок»
Правильність таких висновків підтверджується також і самим тим фактом, що відповідач нараховував позивачу збережену за ним заробітну плату за певний період військової служби, але у подальшому її не виплатив, чим порушив трудові права позивача.
Дані суми є збереженим за позивачем середнім заробітком за основним місцем роботи на час призову на військову службу згідно ст.119 КЗпП. Тому дані суми підлягають стягненню з відповідача. Позов в цій частині обгрунтований і підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог
Позивач ОСОБА_1 , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору під час подачі позлвної заяви до суду, отже судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 908 грн. (як за одну вимогу майнового характеру).
Керуючись ст.115,119 КЗпП України, ст. 12,13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ЗУ «Про оплату праці», суд,-
Позов ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Наукове-виробниче підприємство «Смілянський електро-механічний завод» про стягнення середнього заробітку задовільнити повністю.
Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Наукове-виробниче підприємство «Смілянський електро-механічний завод» (ЄДРПОУ № 30147563, юридична адреса вул. Коробейника, 1 в м. Сміла) на користь держави 908 грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 27 липня 2021 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький