КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5054/2021
справа №2610/9200/2012
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Савицького О.А.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенець Оксана Миколаївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про тлумачення змісту договору позики, визнання договорів позики та іпотеки недійсними, скасування заборони відчуження квартири,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенець Оксана Миколаївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними,-

встановив:

В квітні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював та остаточно просить ухвалити рішення, яким:

- звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 в сумі 1 225 389,45 грн., що складається з: 414446,50 грн. основної суми боргу, 707626,55 грн. інфляційних втрат, 103316,40 грн. 3% річних, шляхом реалізації на прилюдних торгах відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", встановивши початкову ціну на підставі висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №13673/16-42 від 05 січня 2017 року у розмірі 1485978 грн.;

- виселити з квартири АДРЕСА_1 зареєстрованих у ній ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку", статті 109 ЖК УРСР.

Вимоги обґрунтовує тим, що 11 листопада 2008 року надав у позику ОСОБА_1 300000 грн., що на момент укладення договору становило еквівалент 51903,11 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 31 грудня 2009 року одноразовим платежем.

Позичальник свого зобов`язання не дотримався, коштів не повернув, у зв`язку із чим у сума боргу станом на 01 січня 2010 року становить 414446,50 грн., що є еквівалентом 51903,11 доларів США.

У зв`язку із цим також просить про стягнення інфляційних втрат від знецінення грошової одиниці та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Зобов`язання позичальника забезпечені іпотекою нерухомого майна, що зазначено у позовних вимогах згідно договору іпотеки від 11 листопада 2008 року, що укладений з позичальником.

Не погодившись із первісним позовом, ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_2 треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенець О.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про тлумачення змісту договору позики, визнання договорів позики та іпотеки недійсними, скасування заборони відчуження квартири, а також ОСОБА_3 подано зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенець О.М. , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, вирішено:

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики від 11 листопада 2008 року в сумі 1 225 389,45 грн., з яких: 414446,50 грн. - основна заборгованість; 707626,55 грн. - інфляційні втрати; 103316,40 грн. - три проценти річних, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 11 листопада 2008 року, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", визначивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 29914,66 грн., з яких: 3219 грн. - витрати по сплаті судового збору; 26695,66 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

В іншій частині вимог у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 та його представником Самборським Є.О. подано апеляційну скаргу, у якій просять рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове про відмову у їх задоволенні.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Скаржник вказує, що суд першої інстанції під час розгляду справи не встановив наступні обставини:

- чи підтверджено факт укладання договору позики від 11 листопада 2008 року та яка правова природа боргової розписки від 23 жовтня 2008 року?

- чим підтверджено факт укладання договору позики від 11 листопада 2008 року, момент виникнення боргових (грошових) зобов`язань та коли відбулась реальне передача грошових коштів за договором позики?

- чи передавались грошові кошти в повному обсязі та в якій валюті?

- чи є ознаки укладання між позивачем та відповідачем 23 жовтня 2008 року договору позики в усній формі?

- чи є договір позики від 11 листопада 2008 року оспорюваним?

- чи був порок волі чи порок форми під час укладання договорів?

- чи законне обтяження майна (забезпечення зобов`язання)?

- чи не порушено майнові інтереси співвласників при обтяженні майна?

- чи відповідає зміст правочину вимогам діючого законодавства?

- чи мале місце часткове виконання грошових зобов`язань та чи не суперечить це умовам договору (змісту домовленостей)?

Зазначає, що суд не врахував обставин часткового виконання зобов`язання.

Вказує, що суду першої інстанції неодноразового наголошувалось, що 23 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягнуто згоди на укладання договору позики в усній формі в сумі 300000 грн., про що ОСОБА_1 складено боргову розписку на вказану суму та після отримання грошових коштів в неповному обсязі передано останньому як гарантія повернення отриманих коштів у визначену розпискою дату - "до 31.12.2009 року".

Зазначає, що договір позики від 11 листопада 2008 року у письмовій формі підписано лише для укладення договору іпотеки. Текст договору ОСОБА_1 підписаний 11 листопада 2008 року в приміщені нотаріуса без фактичної передачі грошових коштів, при цьому умови цього договору були відмінними від тих, про які сторони домовились 23 жовтня 2008 року.

Посилається на те, що довірився своєму другові ( ОСОБА_2 ) і тому не заперечував формального підписання договору від 11 листопада 2008 року, з текстом якого до цього не ознайомлювався, проте останній вдався до обману.

Вказує, що обидва правочини містили неправдиві відомості про мету отримання позики, про безпроцентність позики, про порядок виконання договору, про сімейний стан сторін договору та наявності матеріальної заінтересованості і права власності третьої особи (цивільної дружини) відносно предмета іпотеки.

Зазначає, що сторони 23 жовтня 2008 року досягли згоди щодо виконання зобов`язання - повернення суми боргу частинами: шляхом перерахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_10 , що підтверджується обставинами надання номерів рахунків, на які необхідно здійснювати погашення, рядом касових документів та поясненнями самого ОСОБА_2 про отримання на рахунки грошових надходжень (при цьому останній не надав відомостей, що кошти передавали у зв`язку із іншими зобов`язаннями).

Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 у заяві від 24 січня 2011 року щодо іпотечного повідомлення по договору позики вимагає погасити заборгованість за договором позики, який був укладений саме 23 жовтня 2008 року (без еквіваленту до доларів США) та в забезпечення виконання за яким передано йому в заставу квартиру.

Звертає увагу, що договір від 11 листопада 2008 року не був направлений на реальне настання наслідків, що виходить з того, що ОСОБА_1 відмовився 11 листопада 2008 року передати ОСОБА_2 оригінали документів про право власності на предмет іпотеки, технічний паспорт.

Вказує, що позивач безпідставно застосовує еквівалент грошового зобов`язання. При цьому зазначає, що відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під час реєстрації іпотеки у розділі відомості про основне зобов`язання зазначено про розмір основного зобов`язання 300000 грн., що співпадає з умовами розписки від 23 жовтня 2008 року та відмінні від умов договору позики від 11 листопада 2008 року щодо розміру зобов`язання.

Посилається на неможливість застосування індексів інфляції до тих випадків, коли до суми позики було застосовано еквівалент долару США.

Вказує на наявність арифметичних помилок та невідповідність отриманих позивачем результатів під час визначення інфляційних збитків.

Посилається на помилковість висновків суду в частині щодо обізнаності позивача про права ОСОБА_3 на квартиру. Так, вказує, що ОСОБА_2 підтвердив факт обізнаності та знайомства, а також можливості та наявності майнових інтересів ОСОБА_3 .

Зазначає, що розписка від 23 жовтня 2008 року не може вважатись борговим документом по укладеному 11 листопада 2008 року договору позики (попереднім договором або новацією), оскільки вона є борговим документом по усному договору позики від 23 жовтня 2008 року. Вказує, що договір позики від 11 листопада 2008 року не містить будь яких посилань на події з настанням або ненастанням яких у позивача виникають цивільні права і обов`язки, боргова розписка не містить ознак попереднього договору, який би спонукав сторони на вчинення в майбутньому будь-яких зобов`язувальних дій, окрім тих, що визначені самою розпискою.

З урахуванням викладеного зазначає, що розписка від 23 жовтня 2008 року є самостійним борговим документом, вона не пов`язана із договором від 11 листопада 2008 року, який також є самостійним, але безгрошовим, оскільки коштів за ним позичальник не отримував, розписка від 23 жовтня 2008 року допускає дострокове виконання зобов`язання, в тому числі і частинами.

Окрім того, у договорі від 11 листопада 2008 року зазначається, що він набирає чинності і вважається укладеним з моменту передання грошей.

З посиланням на постанову Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №363/3858/15-ц зазначає, що договір є безпроцентним, відтак 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України не підлягають стягненню.

Вказує, що резолютивна частина рішення не містить початкової ціни продажу предмета іпотеки.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначає, що розрахунок витрат та докази на підтвердження їх понесення долучено до матеріалів справи за відповідним клопотанням безпосередньо у судовому засіданні без дотримання вимог частини 9 статті 83 ЦПК України, проте надалі скаржником отримано необхідні документи клопотання 20 листопада 2020 року.

Вказує, що позивачем не надавалися попередні розрахунки витрат на правничу допомогу, детальний опис робіт. Договір між позивачем та адвокатським об`єднанням "Дарницька колегія адвокатів" від 11 жовтня 2012 року не містить порядку визначення гонорару адвоката, застосованих при розрахунку ставок адвоката.

Окрім того, позивачем заявлено про відшкодування витрат на юридичні послуги приватним підприємцем Котович Ю.В. , проте документи, які підтверджують право на зайняття адвокатською діяльністю вказаної особи у справі відсутні. Також заявлено про відшкодування витрат на юридичні послуги, які надавалися ТОВ юридична фірма "Право та справедливість", що не уважається надання правової допомоги адвокатом.

Одночасно із апеляційною скаргою надає попередній розрахунок судових витрат на суму 15000 грн., що складаються з ознайомлення із матеріалами справи (1 день 2500 грн.) та складання апеляційної скарги (7 днів 5500 грн.), які ним оплачені згідно квитанції банку. Іншу частину в розмірі 7500 грн. зазначає як прогнозовані витрати адвоката у зв`язку із участю в судовому засіданні.

Адвокатом Євдоченко Н.Д., яка представляє інтереси ОСОБА_3 , а також відповідачем ОСОБА_6 подано відзиви на апеляційну скаргу, в якій доводи апеляційної скарги підтримали та просять апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Самборський Є.О., представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Євдоченко Н.Д., відповідач ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримали.

Позивач та його представник адвокат Фокій Б.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення оскаржується в частині задоволених вимог за позовом ОСОБА_2 , відтак апеляційний суд, ураховуючи надані законом повноваження, не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог, а також в частині вимог ОСОБА_2 про виселення, в задоволенні яких відмовлено, та не переглядає рішення в цій частині.

Установлено, що 23 жовтня 2008 року ОСОБА_12 складена та підписана рукописна розписка наступного змісту:

"Я, ОСОБА_1 , (контактні та паспортні дані), взяв у борг у ОСОБА_2 , (контактні дані), суму в розмірі 300000 (триста тисяч гривень).

Зобов`язуюсь усю суму в розмірі 300000 триста тисяч гривень повернути 31 грудня 2009 р.

Ця розписка написана мною добровільно, без моральних і фізичних принуд, в чому і власноручно розписуюсь".

11 листопада 2008 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено у друкованому вигляді договір позики, відповідно до якого:

1. Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 300000 грн., що еквівалентно 51903,11 доларів СІНА за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (1 долар США = 5,78 гривень). Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

2. Зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцю готівкою в строк до тридцять першого грудня дві тисячі дев`ятого року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

3. Повернення позики має бути здійснено в м.Києві.

4. Позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти позичену суму до настання строку, зазначеного в п.2 цього договору.

5. Сума позики має повертатись одноразовим платежем до визначеного в п.2 строку. Позичальник має право повернути позичену грошову суму достроково, а позикодавець зобов`язаний прийняти її.

6. В разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку.

Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання буде вважатися розписка позичальника, котра знаходиться у позикодавця.

7. Зазначена вище сума грошей отримана позичальником до укладення цього договору, що підтверджується розпискою від 23 жовтня 2008 року.

7. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

8. Сторони свідчать, що одержання позики не пов`язано із здійсненням підприємницької діяльності будь-якої із сторін. Договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній пам`яті внаслідок добровільного волевиявлення сторін, пов`язаних товариськими (родинними) зв`язками.

9. Позичальник зобов`язується за свій рахунок забезпечити позику нерухомим майном, а саме: передати в іпотеку належну йому на праві приватної власності квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

10. За згодою сторін зміни і доповнення до цього договору вносяться шляхом укладення додаткового договору.

При відсутності домовленості питання вирішуються у судовому порядку. В такому ж порядку вирішуватимуться питання, що стосуються тлумачення договору чи визнання його недійсним.

11. Сторони погодились, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

12. Цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку.

13. Позикодавець стверджує позичальникові, що в зареєстрованому шлюбі і у фактичних шлюбних відносинах на даний час не перебуває, кошти, що передає у позику, є його особистою приватною власністю; особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на ці кошти як на спільне сумісне майно, у тому числі відповідно до статей 65,74 Сімейного кодексу України, відсутні.

14. Позичальник стверджує позикодавцеві, що в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах наданий час не перебуває.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором від 11 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець О.М., зареєстрований в реєстрі за №115, згідно умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. 29 грудня 2005 року зареєстровано за №2121.

У відповідності до пункту 5.2 Договору іпотеки, у разі порушення основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання зобов`язання у не менш ніж тридцяти - денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 5.3. Договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем в строк до 31 грудня 2009 року зобов`язання за основним договором, сторони домовились про те, що звернення стягнення на передане в зобов`язання майно може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України "Про іпотеку" у тому числі й шляхом вчинення виконавчого напису з покладенням обов`язку оплати нотаріальних дій на іпотекодавця.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 січня 2012 року у справі №2-12236/11 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 08 листопада 1982 року по 30 жовтня 2011 року проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а тому квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 грудня 2013 року вказане рішення скасовано в частині встановленого строку спільного проживання та ухвалено нове, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 30 жовтня 211 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста суду Києва від 13 березня 2017 року визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_13 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

24 січня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. із заявою, у якій просив передати ОСОБА_1 заяву конкретного змісту про повернення коштів за договором позики від 23 жовтня 2008 року.

Приватний нотаріус виконав цю вимогу (у листі вказано про дату укладення договору 11 листопада 2008 року), повідомлення ОСОБА_1 отримав 29 січня 2011 року.

15 лютого 2012 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. із заявою, у якій просив передати ОСОБА_1 заяву конкретного змісту про повернення коштів за договором позики від 11 листопада 2008 року, яку відповідно ОСОБА_1 отримав 20 лютого 2012 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 23 жовтня 2008 року підтверджує лише факт передання грошових коштів, а договір від 11 листопада 2008 року встановлює права та обов`язки сторін стосовно вказаних коштів. Дійшовши висновку, що виконання за грошовим зобов`язанням не відбулось, судом вирішено про стягнення заявлених позивачем сум та звернуто стягнення на 1/2 частину квартири, що належить боржнику.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Дослідження змісту складеної та підписаної власноручно ОСОБА_1 розписки та змісту укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики дають підстави для висновку про те, що правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із укладенням договору позики, при цьому розпискою засвідчено отримання від кредитора певної грошової суми, укладення та умови цього договору підтверджено безпосередньо підписаним сторонами договором позики, у якому встановлено права і обов`язки сторін.

Зокрема пункт 7 Договору позики від 11 листопада 2008 року містить умову про те, що вказана у цьому договорі сума грошей отримана позичальником до укладення цього договору, що підтверджується розпискою від 23 жовтня 2008 року.

Аргументи скаржника в тій частині, що розписка від 23 жовтня 2008 року та договір позики від 11 листопада 2008 року не є пов`язаними між собою, відхиляються апеляційним судом, оскільки такий довід спростовується змістом цих документів.

Доводи апеляційної скарги в частині невизначеності судом першої інстанції правовідносин сторін відхиляються апеляційним судом, оскільки судом першої інстанції вірно установлено, що розписка від 23 жовтня 2008 року підтверджує факт передання грошових коштів, а договір від 11 листопада 2008 року встановлює права та обов`язки сторін стосовно вказаних коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо надання оцінки правомірності укладеним правочинам відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За відсутності спростування презумпції правомірності договору на рівні закону або судового рішення договір підлягає виконанню.

Рішенням суду у цій справі відмовлено у задоволенні зустрічних позовів про визнання договорів недійсними, рішення суду в цій частині не оскаржується, відтак не переглядається апеляційним судом. Вказане дає підстави констатувати, що презумпція договору позики та договору іпотеки не спростована, отже ці договори підлягають виконанню.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що сторони досягли домовленості про повернення боргу частинами, відхиляються апеляційним судом, оскільки така домовленість не підтверджена умовами договору.

Зокрема, як за змістом розписки від 23 жовтня 2008 року, так і за умовам, визначеними договором позики, обумовлено повернення позики готівкою одноразовим платежем в строк до 31 грудня 2009 року (пункти 2, 4, 5 договору).

З огляду на наведене, суд відхиляє також аргументи скаржника про часткове повернення позики у спосіб передачі готівкою через інших осіб, грошовими переказами на картковий рахунок різними сумами, оскільки такий спосіб повернення позики не обумовлений умовами договору, а призначення платежів не містить даних , що такі платежі здійснено безпосередньо в рахунок повернення грошових коштів за цим договором позики.

Перевіряючи визначення розміру заборгованості, апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що розмір основної заборгованості становить 414446,50 грн., що є еквівалентом 51903,11 доларів США станом на 01 січня 2010 року (в межах заявлених позовних вимог), оскільки таке обумовлено пунктом 1 договору позики від 11 листопада 2008 року.

Беручи до уваги, що позикодавцем сума до повернення станом на 01 січня 2010 року обрахована у гривнях, ця заборгованість має бути сплачена з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Так, згідно частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При обрахування інфляційних втрат слід враховувати поріг індексації, який визначається Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" .

Зокрема, згідно положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

01 січня 2016 року набули чинності зміни до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", якими у частину 1 статті 4 внесено зміни згідно із Законом №911-VIII від 24 грудня 2015 року та її редакція викладена таким чином:

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

До внесення змін поріг індексації був встановлений на рівні 101 відсотка.

Отже, беручи до уваги зміни в законодавстві щодо встановлення порогу інфляції, апеляційним судом проведено власний розрахунок, з формули якого виключено показники за періоди, у яких інфляція була відсутня, та в заявлений позивачем період стягнення інфляційних втрат з 01 січня 2010 року по 24 березня 2018 року отримано сукупний індекс інфляції за вказаний період на рівні 2,076261292, а суму інфляційних втрат у розмірі 446052,73 грн.

Аргументи скаржника в частини помилкового нарахування 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України відхиляються апеляційним судом, оскільки передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При цьому, частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України унормовано, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відтак є правильним визначення суми боргу з урахуванням вимог статті 625 ЦК України та такі нарахування проведені за період після настання обумовленого сторонами строку повернення позики.

В частині вирішення вимог звернення стягнення на предмет іпотеки апеляційний суд вказує на таке.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом частин першої, другої статті 23 Закону України "Про іпотеку" в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно статті 5 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказані положення Закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про звернення стягнення на 1/2 частину предмета іпотеки, яку не можна уважати відокремленим (самостійним) предметом іпотеки та відповідно звернути стягнення як на самостійний об`єкт нерухомості.

Оскільки суд вирішив ці позовні вимоги з неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з огляду на положення частини 4 статті 367 ЦПК України.

Щодо аргументу скаржника в частині визначення початкової ціни предмету іпотеки, колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду установлено статтею 39 цього Закону.

Статтею 41 цього Закону установлено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

У постанові від 02 червня 2019 року (справа №205/578/14-ц, провадження №14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у спорах стосовно задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не є підставою для скасування такого рішення.

Перевіряючи аргументи скаржника в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вказує на таке.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не мотивував своїх висновків про стягнення зазначеної ним у рішенні суду суми.

Згідно із статтею 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.

Згідно із статтею 134 ЦПК України:

1. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

2. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

3. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

4. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із статтею 137 ЦПК України:

1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аргументи скаржника в тій частині, що позивачем не надано попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу відхиляються апеляційним судом, ураховуючи, що позовну заяву подано до суду першої інстанції в квітні 2012 року та чинним цивільним процесуальним законодавством на дату подачі позову такої вимоги не встановлювалось.

В подальшому ОСОБА_2 протягом розгляду справи подавались відповідні розрахунку понесених витрат з описом виконаних робіт.

З матеріалів справи також убачається, що 19 квітня 2019 року представником позивача у клопотанні зазначено про такі витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу (том 8 а.с.85) у зв`язку із представництвом інтересів адвокатом Котович Ю.В.:

1) Надання ПП Котович Ю.В. (адвокатом) юридичних послуг - 1000 грн.

2) Представництво ОСОБА_2. у Шевченківському районному суді міста Києва, що здійснювалось адвокатам Котович Ю.В. - 800 грн.

3) Представництво ОСОБА_2. у Шевченківському районному суді міста Києва, що здійснювалось адвокатом Котович Ю.В., складання та роздруківка заяви про зміну позовних вимог по справі та уточненого позову - 800 грн.

Установлено, що 15 листопада 2011 року між приватним підприємцем Котович Ю.В. (вказується, що ця особа є адвокатом) та ОСОБА_2 укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до якого Котович Ю.В. зобов`язалась провести досудову підготовку справи про стягнення боргу (том 1 а.с.23 ).

30 грудня 2011 року складено рахунок на суму 1000 грн. за послуги з підготовки матеріалів та складання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, надання консультацій. Нижче викладено розрахункову квитанцію про сплату 1000 грн. щодо послуг: юридичні консультації, підготовка позовних матеріалів, складення позову про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, складення розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних (том 1 а.с.24 ).

30 грудня 2011 року складено акт приймання-передачі наданих послуг на суму 1000 грн. за послуги, що надані в період з 15 листопада 2011 року по 30 грудня 2011 року і попередньо сплачені (том 8 а.с.92 ).

02 квітня 2012 року складено акт приймання-передачі наданих послуг на суму 1000 грн. за послуги, що надані в період з 15 листопада 2011 року по 02 квітня 2012 року і попередньо сплачені (том 1 а.с.25).

Згідно змісту цих документів всі вони стосуються одних і тих саме послуг. В акті від 02 квітня 2012 року лише додано послугу щодо виправлення недоліків відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Києва.

02 липня 2012 року складена розрахункова квитанція на суму 800 грн. за послуги: надання юридичної допомоги, представництво в суді 06 серпня 2012 року (том 8 а.с.99).

02 вересня 2012 року складена розрахункова квитанція на суму 800 грн. за послуги: надання юридичної допомоги, представництво в суді 11 вересня 2012 року, складання та роздрукування заяви про зміну позовних вимог (том 8 а.с.98).

Таким чином, слід дійти висновку про загальну суму наданих правових послуг Котович Ю.В. в розмірі 2600 грн.

Аргументи скаржника в тій частині, що не підтверджено той факт, що Котович Ю.В. має право на здійснення адвокатської діяльності, відхиляється, оскільки в період 2011-2012 роки за нормами цивільного процесуального законодавства не вимагалось обов`язкового представництва у суді лише адвокатом.

Окрім того, 11 жовтня 2012 року між АО "Дарницька колегія адвокатів" та ОСОБА_2 укладено договір про надання правничої допомоги. Згідно із пунктом 5 договору обсяг і вартість наданої правової допомоги визначається за домовленістю між адвокатом та клієнтом.

В травні 2014 року адвокатом Клімовим І. та ОСОБА_2 складено акт прийому-передачі наданої правової допомоги на суму 7715 грн. Конкретних обсягів правової допомоги не зазначено. Доказів сплати цих коштів не надано.

Отже витрати за цим договором в розмірі 7715 грн. відшкодуванню не підлягають.

04 серпня 2014 року між ТОВ Юридична фірма "Право та справедливість" та ОСОБА_2 укладено договір №20/2014 про надання юридичних послуг, що стосуються провадження у цій справі. Згідно із розділом 4 розмір винагороди встановлюється у розмірі 5000 грн., за кожен день судового засідання сплачується винагорода в сумі 1000 грн.

01 лютого 2017 року сторони склали акт приймання-передачі послуг за вказаним договором, згідно із яким наданні юридичні послуги щодо ведення цієї справи в суді першої інстанції. Об`єм юридичної допомоги включає в себе вивчення та аналіз наданих ОСОБА_2 матеріалів та відповідної нормативно-правової бази, судової практики, підготовка і подання позовної заяви (уточнення), доказів, пояснень, заперечень, клопотань, інші дії правового характеру, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи, відповідне реагування на матеріали, докази та звернення іншої сторони (пояснення, заперечення тощо), надання ОСОБА_2 консультацій та роз`яснень, пов`язаних з цією справою, складання та подання заяв, листів, скарг, звернень в інтересах ОСОБА_2 , що пов`язані з цією справою; отримання відповідей на звернення та відповідних документів. Вартість послуги визначено у розмірі 22000 грн. На підтвердження сплати цих коштів надано відповідні квитанції з банку про оплату послуг.

Разом з тим, установлено, що в цей період відбулось 14 судових засідань, відтак відшкодуванню підлягає сума 19000 грн. (5000 грн. + 14000 грн.) відповідно до умов договору.

23 лютого 2017 року між АО "Право та справедливість" та ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги №7/2017, що стосується провадження у цій справі.

Згідно із розділом 4 договору гонорар визначається в додатку №1. Згідно із додатком №1 за кожен день участі в судовому засіданні встановлено плату в розмірі 1000 грн.

17 грудня 2019 року сторони склали акт приймання-передачі послуг за вказаним договором, згідно із яким надано юридичну допомогу, що включає вивчення та аналіз наданих клієнтом матеріалів та відповідної нормативно-правової бази, судової практики, доказів, пояснень, клопотань, запитів, інші можливі дії правового характеру, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи, відповідне реагування на матеріали, докази та звернення іншої сторони (пояснення, заперечення тощо), укладення мирової, надання клієнту консультації та роз`яснень, пов`язаних з цією справою, складання та подання заяв, листів, скарг, звернень в інтересах клієнта, що пов`язані зі справою, отримання відповідей на звернення та відповідних документів. Вартість послуги визначено в сумі 10500 грн. та надано квитанції банку про їх сплату.

З огляду на наведене, документально є підтвердженими витрати на правову допомогу, які поніс позивач у зв`язку із провадженням у цій справі, є сума 32100 грн. (2600+19000 НОМЕР_1 ).

Обґрунтованих підстав для зменшення таких витрат скаржником не наведено.

За правилами статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10 статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

За наслідками розгляду позовних вимог суму боргу установлено в розмірі 963815,63 грн., що становить 78,65% від ціни позову 1 225 389,45 грн.

З огляду на викладене, з урахуванням правил про пропорційність, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню:

- 2531,74 грн. у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору,

- 25246,65 грн. витрат на правничу допомогу.

Вимоги апеляційної скарги задоволені в розмірі 21,35%, отже з позивача на користь скаржника підлягає стягненню 1030,88 грн. від суми 4828,50 грн. судового збору у зв`язку із поданням апеляційної скарги. Шляхом взаємозаліку судових витрат кожної із сторін, на цю суму підлягає зменшенню розмір коштів, що підлягають стягненню з скаржника на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики в сумі 963815,63 грн., з яких: 414446,50 грн. - основна заборгованість; 446052,73 грн. - інфляційні втрати; 103316,40 грн. - три проценти річних, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 11 листопада 2008 року, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", визначивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

- 1500,86 грн. витрат по сплаті судового збору,

- 25246,65 грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 липня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова