РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/13332/19

Пров. №2/766/3459/21

22 липня 2021 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Савчук В.В., з участю позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Шевченко О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради про визнання права власності на житло в порядку набувальної давності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з вказаним позовом за яким просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтуванні позову вказала, що вона вселилася до вказаного житла у 1981 році на підставі обмінного ордеру. 21.05.2019 р. звернулася до Херсонської міської ради щодо укладення з нею договору найму квартири, в чому їй було відмовлено через перепланування двокімнатної квартири в однокімнатну зі зменшенням житлової площі. Вказує, що з 1981 року безперервно користується квартирою, а тому набула право власності на неї.

Провадження у справі відкрите 27.09.2019 р., призначене підготовче засідання.

05.11.2019 р. від Херсонської міської ради надійшов відзив на позов, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити через необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.01.2020 року витребувано докази.

03.06.2020 року закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду за суттю.

Представник Херсонської міської ради в судове засідання повторно не прибув, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлений, фактично поданий відзив на позовну заяву, а тому суд дійшов висновку на підставі ст. 223 ЦПК України розглянути справу у відсутність відповідача.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов в повному обсязі та дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Вказували, що позивачкою втрачено обмінний ордер, вона проживає безперервно, оплачує комунальні послуги, але їй фактично відмовлено у приватизації.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 підтвердив, що позивачка є його сусідкою та з моменту його вселення у 2008 році постійно та безперервно проживала в квартирі АДРЕСА_1

Свідок ОСОБА_3 показала, що вона вселилася до сусідньої з позивачкою квартири АДРЕСА_2 у 2001 році, а до цього з 80 років у дитинстві дуже часто жила з бабусею та добре з того часу знає сусідку ОСОБА_1 , яка постійно проживала в квартирі АДРЕСА_3 .

Суд заслухавши вступне слово позивачки та її представника, оголосивши заперечення (відзив) на позовну заяву міської ради, дослідивши надані сторонами докази та допитавши свідків, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_4 кімнати загальною площею 44,2 кв.м, житлова площа 31,5 кв.м, зареєстровані з 20.05.1981 року ОСОБА_1 (наймач) та з 10.05.1988 року ОСОБА_5 (син наймача). На ім`я позивачки відкриті особисті рахунки в компаніях, що здійснюють надання відповідних послуг за цією адресою (водопостачання, газ, електроенергія тощо).

Відповідачем не доведено, що вселення позивачки до спірного житлового приміщення відбулося не на законних підставах, відсутність у позивачки на час розгляду справи в суді договору найму, не свідчить про безтитульність володіння квартирою.

Крім того, з листа № П-542 від 14.06.2019 року начальника Управління обліку, розподілу та приватизації житла вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено в укладенні договору найму квартири через перепланування двокімнатної квартири в однокімнатну, а з наданого технічного паспорту, який виготовлений 11.04.2019 р. встановлено перепланування без дозвільної документації. Технічний паспорт не містить відомостей часу здійснення перепланування.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Позивачкою не надано суду доказів, що квартира на яку вона просить визнати право власності та якою вона володіє є законною, оскільки після здійснення перепланування без дозвільних документів, квартира фактично є новим об`єктом та відноситься до категорії самочинного будівництва. Доказів, що спростовують вказане позивачкою суду не надано.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

В даному випадку позивачка вселилася у 1981 році в спірну квартиру не самовільно, а як наймач житлового приміщення.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14.05.2019 року (справа № 910/17274/17), враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачала підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року в справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що «норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника».

В даному випадку володіння квартирою позивачкою у 1981 році виникло на підставі договірних зобов`язань (договір найму, про що свідчить відкритий особовий рахунок). Позивачка знала та розуміла, що вселилася до квартири як наймач на підставі виданих їй документів (як вона зазначає обмінний ордер) та володіє даною квартирою як чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, законність об`єкта набувальної давності також не доведена (після перепланування та зменшення площі), а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

За приписами ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачку, відповідачем про наявність судових витрат не заявлено.

Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Рішення в повному обсязі складене у нарадчій кімнаті 22 липня 2021 року.

На підставі викладеного, керуючись керуючись ст. 3-12, 76-82, 89, 90, 141, 223, 229, 259, 263-265, 267, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_5 ) до Херсонської міської ради (код юридичної особи 26347681, місцезнаходження: м.Херсон, пр-т Ушакова, 37) про визнання права власності на житло в порядку набувальної давності відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Херсонського апеляційного суду або через Херсонський міський суд Херсонської області, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус