ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року м. Чернівці

справа № 714/877/15

провадження №22-ц/822/421/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Єфтемія С.М.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору від 16 липня 2007 року №1927, укладеного між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком (у подальшому змінив назву на публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - далі ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 71 000 доларів США.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями, в тому числі за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .

Через невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість станом на 26 серпня 2015 року на загальну суму 480 578, 94 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Альфа Банк» з зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні оспореного кредитного договору ОСОБА_1 не було отримано згоди його дружини.

Крім того, кредитором не було надано необхідний обсяг інформації при укладенні договору, через що порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168.

ОСОБА_1 вважав, що договір кредиту від 16 липня 2007 року №1927, укладений між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_1 не містить обов`язкових умов, визначених пунктом 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначав, що договір від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не містить зазначення детального розпису загальної вартості кредиту, чергових платежів.

Пункт 3.9 договору кредиту від 16 липня 2007 року №1927 суперечить принципам справедливості, оскільки покладає на позичальника всі ризики, пов`язані із знеціненням гривні, не передбачає обов`язкового зменшення процентної ставки у випадку збільшення вартості гривні.

Крім того пунктом 3.4 договору встановлено комісію, яку ОСОБА_1 має сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 16 липня 2007 року №1927 зі змінами від 18 вересня 2008 року № 1134.

Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 26 липня 2017 року позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 480 578,94 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за договором кредиту, а відтак, право ПАТ «Альфа Банк» підлягає захисту на підставі частини першої статті 526 та частини першої статті 1054 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову мотивоване недоведеністю вимог.

Суд першої інстанції послався на правила, передбачені частиною першою статті 207, частиною першою статті 1055 ЦК України, частиною третьою статті 65 СК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд зазначив, що сторони узгодили істотні умови, посвідчили підписом вчинення правочинів, ОСОБА_1 протягом тривалого часу виконував зобов`язання.

Суд першої інстанції вважав, що договір кредиту не є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого з подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним задовольнити.

Зазначає про відсутність у Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» права вимоги за договором кредиту від 16 липня 2007 року №1927 між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 , нікчемність договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, відступлення права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 , який не є суб`єктом господарювання (фізичною особою-підприємцем).

Посилається на порушення норм матеріального права ч.3 ст.65 СК України, ч.5 ст.11, ч.1,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», недійсність оспорюваних правочинів за відсутності письмової згоди другого з подружжя на вчинення договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, договору від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, відсутність у договорі між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 істотної умови детального розпису загальної вартості кредиту, недійсність п.3.4 договору, яким встановлена щорічна комісійна винагорода.

Вважає недоведеними обставини розміру зобов`язання ОСОБА_1 за договором кредиту від 16 липня 2007 року №1927, укладеним між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 , оскільки розрахунок Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» не є первинним документом, спростовується квитанціями, наданими ОСОБА_1

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити.

Вказує на те, що рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року вирішено питання про права та обов"язки останнього, оскільки договір між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 по кредиту від 16 липня 2007 року №1927 забезпечений договором іпотеки від 16 липня 2007 року., укладеним між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_2 .

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, сплату ОСОБА_1 комісії на порушення норм матеріального права, не підтвердження розрахунку за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 по кредиту від 16 липня 2007 року №1927 первинними бухгалтерськими документами.

Посилається на висновок судово-економічної експертизи спільного підприємства «Західно -Український Експертно-Консультативний Центр» від 5 вересня 2018 року №501, відповідно до якого зобов`язання ОСОБА_1 за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 по кредиту від 16 липня 2007 року №1927 становить 6701 долар США 51 цент, зобов`язання майнового поручителя ОСОБА_2 3621 долар США 74 центи.

Короткий зміст рішень судів апеляційної та касаційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним в частині скасовано.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним в частині задоволено.

Визнано договір між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 в частині пункту 3.4 недійсним.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 в сумі 480578 грн. 94 коп., судового збору в сумі 3654 грн. змінено.

Зазначено стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 грошові кошти в сумі 159 691 грн. 46 коп., що складаються з кредиту в сумі 139 860 грн. 29 коп., процентів в сумі 13 688 грн. 25 коп., пені в сумі 6142 грн. 92 коп.

В решті рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір в сумі 1218 грн.

Постановою Верховного Суду Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року скасовано постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позиція апеляційного суду під час нового розгляду справи

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 16 липня 2007 року між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1927, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 71 000 доларів США та зобов`язався повертати кредит, сплачувати відсотки за користування отриманими коштами згідно з графіком погашення кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною.

Останній платіж за графіком - 14 липня 2017 року.

Відповідно до пункту 3.4 вказаного кредитного договору за надання та обслуговування кредиту банк встановлює щорічну комісійну винагороду в розмірі 1% від залишку заборгованості.

Договором №1134 від 18 вересня 2008 року про внесення змін до кредитного договору №1927 від 16 липня 2007 року внесено зміни до п.2.2 кредитного договору: збільшено відсоткову ставку до 15 процентів на рік.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними зобов`язаннями.

Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором на суму 480 578, 94 грн., яка складається із: 414 279,90 грн заборгованості за кредитом; 38 275,87 грн заборгованості за відсотками, 4 142,80 грн комісії за користування кредитом та 23 880,37 грн пені за останній календарний рік.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №26 від 02 липня 2021 року експертом зроблено слідуючі висновки:

в погашення заборгованості, за наявними у справі документами, фактично сплачено за даними довідок та розрахунків банків 100 711,54 дол. США та 11784,45 грн, а за даними квитанцій наданих ОСОБА_1 109 236,36 дол. США;

сума заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, за даними довідок та розрахунків банків, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту станом на 26 серпня 2015 року (1% п.3.4 договору), з урахуванням пені за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 10 481,98 дол. США, 829,86 дол. США за процентами та 20 529,63 грн за пенею;

в результаті проведеного розрахунку сума заборгованості за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, за даними квитанцій, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту, зі зміною процентної ставки, станом на 26 серпня 2015 року, з урахуванням пені за умовами кредитного договору за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 5 799,23 дол. США за тілом кредиту, 568,15 дол. США за процентами та 19 246,37 грн. за пенею;

виходячи з обсягу наданих на дослідження документів, судовим експертом встановлено, що застосований банком метод нарахування процентів відповідає умовам кредитного договору;

сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, станом на 26 серпня 2015 року, з розрахунку за ставкою 12% річних за винятком суми сплаченої комісії за даними довідок та розрахунків банку, відсутня, існує переплата в сумі 663,26 дол. США;

сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, станом на 26 серпня 2015 року, з розрахунку за ставкою 12% річних за винятком суми сплаченої комісії за даними квитанцій наданих ОСОБА_1 , відсутня, існує переплата в сумі 5 538,92 дол. США.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Щодо врахування судом апеляційної інстанції висновку додаткової судово-економічної експертизи №388 від 08 лютого 2019 року поданого ОСОБА_2 на стадії апеляційного розгляду справи, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Відповідно до частини четвертої статті 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на ОСОБА_2 .

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладене, апеляційним судом при прийнятті рішення не приймається до уваги висновок додаткової судово-економічної експертизи №388 від 08 лютого 2019 року поданий ОСОБА_2 до апеляційної скарги. Крім того, вказаний висновок не містить інформації про попередження експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Щодо суті позовних вимог

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 480 578,94 грн., суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за договором кредиту, а відтак, право ПАТ «Альфа Банк» підлягає захисту на підставі частини першої статті 526 та частини першої статті 1054 ЦК України.

З таким висновком повністю не погоджується колегія суддів.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою такого змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Відповідно до пункту 3.4 кредитного договору за надання та обслуговування кредиту банк встановлює щорічну комісійну винагороду в розмірі 1% від залишку заборгованості.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені умови кредитного договору, не врахував, що нарахування винагороди за надання кредитних ресурсів (комісії) суперечить вимогам чинного законодавства України.

Позивач не мав права встановлювати такі платежі, оскільки вони покладають на боржників обов`язок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи.

Оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої неможливе встановлення комісії, то позовні вимоги банку в частині стягнення комісії у розмірі 4142 гривні 80 копійок не підлягають задоволенню.

Проаналізувавши підстави звернення банку до суду з позовом, доводи апеляційних скарг, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, умов кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково стягнув з ОСОБА_1 комісію за обслуговування кредиту в сумі 4142 гривні 80 копійок, у зв`язку із чим колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову банку в цій частині.

У зв`язку з визнанням пункту 3.4 кредитного договору нікчемним, колегія суддів не погоджується із стягнутим судом першої інстанції розміром заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пенею.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Судом першої інстанції встановлено невиконання ОСОБА_1 умов укладеного договору між ним та акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційнимм банком.

В матеріалах справи міститься вимога Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про дострокове повернення кредиту від 17 червня 2015 року №53343-102-б/б.

Такими діями кредитор Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційний банк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариств «Альфа Банк», на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Разом з тим, судом першої інстанції залишено поза увагою доводи щодо спростування розрахунку заборгованості квитанціями про сплату ОСОБА_1 грошових коштів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки комісія, передбачена пунктом 3.4 кредитного договору, стягувалася з дня укладення кредитного договору, тобто з 16 липня 2007 року, і саме з цього часу пункт 3.4 кредитного договору є нікчемний, а також з метою повного, всебічного розгляду справи, колегією суддів було роз`яснено представнику позивача надати новий розрахунок заборгованості з врахуванням сплаченої комісії помісячно.

Проте, як пояснив в суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Альфа Банк», що при укладенні 17 грудня 2012 року договору відступлення прав вимоги за кредитними зобов`язаннями, ПАТ «Промінвестбанк» не надав ПАТ «Альфа Банк» первинні бухгалтерські документи про виконання свого зобов`язання ОСОБА_1 , а також будь-які виписки по особовому банківському рахунку ОСОБА_1 . А тому ПАТ «Альфа Банк» не володіє інформацією щодо помісячної сплати ОСОБА_1 кредитного зобов`язання та позбавлений можливості зробити новий розрахунок заборгованості, в якому сплачену комісію можна було зарахувати на погашення тіла кредиту або відсотків, починаючи з дня укладення кредитного договору.

Враховуючи дані обставини та на підтвердження виконання прийнятого на себе грошового зобов`язання, ОСОБА_1 були подані до суду квитанції про сплату кредиту, загальний розмір суми кредиту в яких також відрізняється від наданого банком розрахунку заборгованості.

З метою реалізації принципу змагальності сторін у даній справі та доведення ними перед судом обґрунтованості своїх вимог, а саме з`ясування дійного розміру заборгованості за кредитним договором, зважаючи на те, що для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду необхідні спеціальні знання, апеляційним судом за клопотанням апелянтів 07 травня 2021 року була призначена у справі судова економічна експертиза.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №26 від 02 липня 2021 року, проведеної на стадії апеляційного розгляду справи, експертом зроблено слідуючі висновки:

в погашення заборгованості, за наявними у справі документами, фактично сплачено за даними довідок та розрахунків банків 100 711,54 дол. США та 11784,45 грн, а за даними квитанцій наданих ОСОБА_1 109 236,36 дол. США;

сума заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, за даними довідок та розрахунків банків, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту станом на 26 серпня 2015 року (1% п.3.4 договору), з урахуванням пені за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 10 481,98 дол. США, 829,86 дол. США за процентами та 20 529,63 грн за пенею;

в результаті проведеного розрахунку сума заборгованості за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, за даними квитанцій, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту, зі зміною процентної ставки, станом на 26 серпня 2015 року, з урахуванням пені за умовами кредитного договору за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 5 799,23 дол. США за тілом кредиту, 568,15 дол. США за процентами та 19 246,37 грн. за пенею;

виходячи з обсягу наданих на дослідження документів, судовим експертом встановлено, що застосований банком метод нарахування процентів відповідає умовам кредитного договору;

сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, станом на 26 серпня 2015 року, з розрахунку за ставкою 12% річних за винятком суми сплаченої комісії за даними довідок та розрахунків банку, відсутня, існує переплата в сумі 663,26 дол. США;

сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, станом на 26 серпня 2015 року, з розрахунку за ставкою 12% річних за винятком суми сплаченої комісії за даними квитанцій наданих ОСОБА_1 , відсутня, існує переплата в сумі 5 538,92 дол. США.

Таким чином, беручи до уваги висновок судово-економічної експертизи №26 від 02 липня 2021 року, апеляційним судом встановлено, що дійсний розмір за зобов`язаннями ОСОБА_1 за даними квитанцій, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту, зі зміною процентної ставки, станом на 26 серпня 2015 року, з урахуванням пені за умовами кредитного договору за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 5 799,23 дол. США за тілом кредиту, 568,15 дол. США за процентами та 19 246,37 грн. за пенею, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України (станом на 08.07.21р. 27,2993 грн. за 1 дол. США) складає 193 071 гривню 39 копійок, з яких: 158 314 гривень 92 копійки заборгованість за тілом кредиту, 15 510 гривень 10 копійок заборгованість за процентами, 19 246 гривень 37 копійок заборгованість за пенею, який і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині порушення його прав та інтересів

Як вбачається з матеріалів справи, що на забезпечення зобов`язання за кредитним договором 17 липня 2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок з належними до нього спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 312 кв.м., у тому числі житловою площею 110,70 кв.м.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2007 року №1927, укладеного між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 у розмірі 19 881,88 доларів США, що складається із : 18 312,00 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 1 386,76 доларів США заборгованості зі сплати процентів та 183,12 доларів США комісії, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з належними до нього спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 312 кв.м., у тому числі житловою площею 110,70 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 08 червня 2007 року на підставі рішення від 23 травня 2007 року №392/9, зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно 20 червня 2007 року за реєстраційним №19292257, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 2809070 грн.

Дане судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано.

Відповідно до вимог частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на те, що при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки він, як іпотекодавець, не міг довести розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки з ОСОБА_1 перебував в конфліктній ситуації та ОСОБА_4 не бажав надавати квитанції про сплату кредиту, а ПАТ «Альфа-Банк» був позбавлений такої можливості, оскільки первинні бухгалтерські документи та виписки з банківського рахунку при переуступці боргу не передав ПАТ «ПромІнвестбанк». У самого ОСОБА_2 були відсутні будь-які докази сплати кредиту на виконання кредитного договору, укладеного між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 .

Колегія суддів в даній ситуації враховує ту обставину, що у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки основний боржник ОСОБА_4 не був стороною у справі, на час розгляду справи перебував з ОСОБА_2 в неприязних відносинах та відповідно не надав квитанції про сплату кредитної заборгованості. Оскільки майновий поручитель ОСОБА_2 не виконував кредитні зобов`язання, а тому він був позбавлений можливості доводити розмір заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2007 року. У ПАТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Промінвестбанк», відсутні будь-які первинні бухгалтерські документи, що дозволяло би перевірити розмір заборгованості за спірним кредитним договором.

Також слід зазначити, що після розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки, змінилася правова позиція щодо стягнення комісії. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15 (провадження №61-8862сво18) зробив правовий висновок, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Отже, такі умови є нікчемними, а нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе встановити розмір заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2007 року №1927 на підставі квитанцій, наданих боржником ОСОБА_1 та враховуючи сплачену комісію, що незаконно була отримана банком.

Таким чином, обсяг зобов`язань майнового поручителя ОСОБА_2 невід`ємно пов`язаний із обсягом заборгованості за кредитним договором, виходячи із його умов та принципів цивільного законодавства.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду в частині стягнення комісії скасувати та відмовити у задоволенні позову в цій частині, в решті рішення суду першої інстанції слід змінити.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення боргу з відповідача на користь позивача за кредитним договором в сумі 193 071,39 грн, що становить 40,17 % від ціни позову (480 578,94).

З платіжного доручення від 3 вересня 205 року №21243вбачається, що банк за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 3654 гривня (а.с.45 Т.1).

З платіжного доручення від 29 травня 2019 року №747799 вбачається, що банк за подання до суду касаційної скарги в частині вирішення первісного позову сплатив судовий збір в сумі 14 417,36 (а.с.28-29,34 Т.5).

Всього сплачено 18 071,36 грн.

Позивачу слід відшкодувати судові витрати за рахунок відповідача ОСОБА_3 в сумі 7259,26 грн, що становить 40,17 % від ціни позову.

З квитанції №0.0..1 від 11 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 5481 грн. (а.с.81 Т.4).

З квитанцій № 0.0..1 від 24 вересня 2018 року та №0.0..1 від 11 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 5481 грн. (а.с.47, 81 Т.4).

Відповідачу ОСОБА_1 та апелянту ОСОБА_2 за рахунок позивача слід відшкодувати судові витрати в сумі по 3279,28 гривень кожному (59,83% відмовлених позивачу вимог).

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» слід стягнути різницю в сумі 3979,98 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії в сумі 4142 гривні 80 копійок скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії в сумі 4142 гривні 80 копійок відмовити.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 480578,94 грн. змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» () заборгованість за кредитним договором в сумі 193 071 гривню 39 копійок, з яких: 158 314 гривень 92 копійки заборгованість за тілом кредиту, 15 510 гривень 10 копійок заборгованість за процентами, 19 246 гривень 37 копійок заборгованість за пенею.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» () 3979 гривень 98 копійок судових витрат.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3979 гривень 98 копійок судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 липня 2021 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк