Справа № 171/2245/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2021 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області:

в складі головуючої судді Кодрян Л.І.

за участю секретаря судових засідань Титаренко Л.Б.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 (дистанційно в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Апостолове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків за договорами зберігання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування збитків за договорами зберігання в сумі 1681670 грн.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначає, що 09.10.2015 року між ним, як поклажедавцем, та ФОП ОСОБА_3 , як зберігачем, було укладено договір відповідно до умов якого він передав ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняв на відповідальне зберігання з 09.10.2015 року по 09.10.2016 року насіння соняшнику у кількості 71,945 тонн. На підтвердження передачі вищевказаного майна позивачем та приймання його на зберігання відповідачем останній видав складську накладну № 78 від 09.10.2015 року із зазначенням кількості зерна, що передається на зберігання, його якісних показників, оригінал якої знаходиться у позивача.

Позивач зазначає, що 24.07.2015 року він також уклав з відповідачем у спрощеній письмовій формі ще один договір зберігання зерна ячменю у кількості 71,400 тонн шляхом підписання накладної № 2404 від 24.07.2015 року обома сторонами, оригінал якої знаходиться у позивача. Вважає, що оскільки вказаним договором не було визначено строк зберігання майна, то воно підлягало поверненню зберігачем на першу вимогу поклажедавця.

17.11.2020 року та 26.11.2020 року він направив відповідачу рекомендованим листом претензії про повернення насіння соняшнику в кількості 71,945 тонн та зерна ячменю в кількості 69,590 тонн або відшкодування їх вартості, проте відповідач залишив їх без відповіді.

Вказує, що станом на день подання позову передане на зберігання насіння соняшнику в загальній кількості 71,945 тонн йому не повернуто, оригінал складської квитанції на насіння соняшнику № 78 від 09.10.2015 року перебуває у нього на руках, як поклажедавця і не містить інформації про її погашення.

Позивач зазначає, що відповідно до накладної №2404 від 24.07.2015 року зерно йому повернуто частково зі зберігання, а саме лише 2 тонни зерна, тому залишок зерна ячменю, переданого на зберіганні та не повернутого відповідачем становить 69,400 тонн.

Позивач вважає, що з боку відповідача має місце невиконання обов`язку з повернення зерна, тобто порушення договірного зобов`язання та внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договорами зберігання від 09.10.2015 року та 24.07.2015 року йому заподіяно збитки.

Зазначає, що ринкова вартість насіння соняшнику становить 16900 грн. за тонну, а вартість ячменю становить 7000 грн. за тонну. Таким чином вважає, що розмір збитків, завданих йому за не повернення насіння соняшнику, становить 1215870 грн., а за не повернення зерна ячменю складає 465800 грн., що разом становить 1681670 грн.

Просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь збитки за договором зберігання в сумі 1681670 грн., судові витрати зі сплати судового збору в сумі 10510 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн.

Ухвалою суду від 02 грудня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по даній цивільній справі.

02.03.2021 року представником відповідача ОСОБА_4 подано заяву про застосування до даних правовідносин позовної давності. Згідно поданої заяви представник відповідача зазначає, що оскільки у договорі зберігання від 09.10.2015 року зазначено, що ОСОБА_1 передав на зберігання ОСОБА_3 насіння соняшнику на строк з 09.10.2015 року по 09.10.2016 року, то перебіг позовної давності розпочався 10.10.2016 року та закінчився 11.10.2019 року. Вказує, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом на захист порушених майнових прав протягом чотирьох років, оскільки позов у даній справі подано після спливу позовної давності.

12.03.2021 року представником позивача ОСОБА_2 до суду подано письмові пояснення відносно заяви представника відповідача щодо застосування позовної давності у даному спорі. Обґрунтовуючи свою позицію представник позивача просить врахувати при розгляді справи, що заяву про застосування позовної давності подано представником відповідача лише щодо частини позовних вимог, які стосуються договору від 09.10.2015 року. Крім того, вважає, що сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язання.

Представник позивача вказує, що другий договір зберігання, що є предметом позову та укладений між сторонами 24.07.2015 року, шляхом підписання накладної, не містить строку виконання зобов`язання, тому майно за вказаним договором підлягало поверненню зберігачем на першу вимогу поклажедавця, яку відповідно було направлено ОСОБА_1 відповідачу рекомендованим листом 17.11.2020 року. Вважає, що строк звернення до суду щодо вказаних вимог не сплив.

Крім того, представник позивача вважає, що не подання відповідачем відзиву по даній справі, а лише подання заяви про застосування позовної давності свідчить про доведеність позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Водночас представник позивача вважає, що дії відповідача, які полягають в поверненні зерна та коштів за майно, яке перебувало на зберіганні у нього, остання з яких мала місце 15.06.2017 року, свідчать про переривання позовної давності, перебіг якої спливав 15.06.2020 року. Вказує, що на момент звернення до суду з позовом такий строк не пропущений у зв`язку з його продовженням під час дії карантину, запровадженого постановою КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Вважає, що починаючи з дати запровадження карантину 12.03.2020 року і щонайменше до 30.04.2021 року строк звернення до суду підлягає продовженню, а тому не може вважатися пропущеним.

Разом з тим, представник позивача вважає за необхідне заявити про поважність причин пропуску позовної давності за договором зберігання від 09.10.2015 року та просить визнати поважними наступні причини пропуску строку звернення до суду з позовом. Так, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 з 13.04.2004 року по теперішній час перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря, позивач постійно знаходиться на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, стан його здоров`я на даний час тяжкий, він потребує хірургічного операційного лікування, проте на даний час не погодився на таке лікування у зв`язку з незадовільним матеріальним станом. Вказує, що з вересня 2019 року по 2021 рік позивач займався оформленням інвалідності у зв`язку з хірургічною операцією, яку переніс у 2005 році. Відповідно до довідки МСЕК № 145300 від 11.03.2021 року позивачу встановлено третю групу інвалідності, що представник позивача також вважає поважними причинами, які унеможливили звернення позивача до суду. На підтвердження вказаних доводів представник позивача надав письмові докази щодо стосуються стану здоров`я ОСОБА_1 : відповідь КНП «Апостолівський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 23.11.2020 року, копію виписного епікризу від 15.03.2005 р., копію довідки МСЕК серія 12 ААВ № 145300 (а.с.116-119).

Відповідно до поданої ОСОБА_3 12.03.2021 року до суду заяви відповідач просить застосувати до даних правовідносин позовну давність, оскільки вважає пропущеним строк звернення позивача до суду з даним позовом. Доводи ОСОБА_1 відповідач вважає не обґрунтованими, просить не брати до уваги подані позивачем докази.

Ухвалою суду від 12.03.2021 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Позивач, допитаний як свідок пояснив, що у 2015 році він зібрав урожай ячменю та за усною домовленістю із ОСОБА_3 перевіз до відповідача на склад вказане майно. У липні 2015 року він привіз до ОСОБА_3 ячмінь в кількості 71,400 тонн, зазначене майно прийняв у нього на зберігання ОСОБА_5 , який на той час працював у ОСОБА_3 , йому видали накладну, яку підписав ОСОБА_5 . Відповідач прийняв майно на зберігання на платних умовах, після закінчення терміну зберігання оплата ним повинна була здійснюватися в натурі зерном ячменю, у відсотковому відношенні з розрахунку за 1 тонну зерна, за кожний місяць зберігання, плата повинна була вноситися за весь термін зберігання одноразово. Вказав, що коштами за зберігання майна він з ОСОБА_3 не розраховувався.

Позивач пояснив, що в жовтні 2015 року він перевіз на склади відповідача насіння соняшнику та в результаті чого він із ОСОБА_3 уклав письмовий договір зберігання від 09 жовтня 2015 року насіння соняшнику в кількості 71,945 тонн. Вказаний договір зберігання був укладений на платних умовах, проте кошти за зберігання він відповідачу не сплачував, оскільки домовленість між ними полягала в тому, що в кінці терміну зберігання він повинен був здійснити оплату в натурі насінням соняшнику з розрахунку 40 грн. за 1 тонну насіння, за кожний місяць зберігання.

Позивач зазначив, що з травня 2016 року він неодноразово звертався до відповідача, просив повернути майно або кошти за майно, передане на зберігання, проте ОСОБА_3 йому майно не повертав, обіцяв повернути пізніше, однак зобов`язання за вказаними договорами відповідач по даний час не виконав. Вказав, що надсилав відповідачу письмові вимоги щодо повернення майна через засоби поштового зв`язку. На даний час відповідач відмовляється з ним спілкуватися.

Позивач також пояснив, що майно зберігалося на складах відповідача за адресою АДРЕСА_1 . Майно він передав на зберігання ОСОБА_3 , оскільки він знав, що відповідач займається вказаним видом підприємницької діяльності, йому відомо, що у ОСОБА_3 було багато складів, в яких він зберігав майно за різними адресами. За умови зберігання майна був відповідальний ОСОБА_3 .

Позивач пояснив, що із ОСОБА_3 він знайомий давно, до 2015 року передавав на зберігання відповідачу майно три рази на строк 5-8 місяців. У відповідача працював ОСОБА_5 , який особисто не приймав зерно на зберігання, своїх складів для зберігання ОСОБА_5 не мав. На той час також працював у відповідача ОСОБА_6 , який приймав у нього на зберігання майно на склади відповідача.

Позивач пояснив, що у накладній від 24.07.2015 року є відмітки про повернення майна ОСОБА_3 частково, а також відповідач видав йому кошти в рахунок не повернутого майна в сумі 20000 грн. Майно повертали різними видами зернових культур, видавали йому зерно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які ставили підписи на накладній. Іншого майна, ніж вказане в накладній він від ОСОБА_3 не отримував.

Позивач пояснив, що йому за станом здоров`я визначено групу інвалідності, він тривалий час хворіє, періодично проходить лікування, на даний час потребує лікування, в зв`язку з цим йому потрібні кошти. Крім того, з вказаних причин він не зміг своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги доводами, викладеними в позовній заяві.

Що стосується застосування позовної давності до даних правовідносин, то представник позивача підтримав свої письмові пояснення подані до суду 12.03.2021 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні 27.04.2021 року позов не визнав в повному обсязі.

Пояснив, що вважає докази надані позивачем до позову неналежними та недопустимими. Що стосується товарної накладної від 24.07.2021 року, наданої позивачем до суду, то вказав, що зазначений документ є неналежним доказом, оскільки не підтверджує прийняття на зберігання зерна ячменю ОСОБА_3 , а в накладній відсутній підпис відповідача. Заявив про застосування до даних правовідносин позовної давності. Вважає, що перебіг строку позовної давності розпочався з 2016 року та позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом. Висловив сумніви щодо достовірності укладеного між позивачем та відповідачем договору від 09.10.2015 року. Вказав, що відповідач дійсно займався підприємницькою діяльністю, проте обсяг зерна та насіння вказаного в позові відповідач не мав можливості прийняти на зберігання. Крім того, представник відповідача зазначив, що у рамках кримінального провадження у відповідача в 2016 році було проведено обшук в ході якого вилучено товарні накладні, бухгалтерські документи в паперовій та електронній формі, в яких містилися відомості, пов`язані зі здійсненням ОСОБА_3 підприємницької діяльності, копії вказаних документів у відповідача відсутні.

Суд, заслухавши пояснення позивача, допитаного як свідка, представника позивача, представника відповідача, показання свідка, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши обставини справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що між відповідачем ОСОБА_3 , як суб`єктом підприємницької діяльності, та позивачем ОСОБА_1 укладено договір зберігання від 09 жовтня 2015 року (далі-договір) за умовами якого відповідач прийняв на відповідальне зберігання з 09.10.2015 року по 09.10.2016 рік та зобов`язався повернути позивачу у схоронності соняшник у кількості 71,945 тонн (п.1.1. договору). Право власності на майно до зберігача не переходить (п.1.2 договору). Відповідно до пп. 2.1.2, п.2.1 договору зберігач видає на підтвердження приймання майна наступний документ складську накладну № 78 від 09.10.2015 року (а.с.14-16).

Відповідно до накладної № 78 від 09 жовтня 2015 року відпущено ОСОБА_1 , через ОСОБА_5 , одержано ОСОБА_3 соняшник у кількості 71,945 тонн (а.с.17).

Відповідно до товарної накладної від 24.07.2015 року ОСОБА_1 передав на зберігання ячмінь масою 71,400 тонн (а.с.18).

17.11.2020 року та 26.11.2020 року на адресу відповідача позивачем було надіслано листи-претензії про повернення майна, переданого на зберігання (а.с.19,23, 47-51).

Відповідно до оперативної інформації про рівень середніх закупівельних цін станом на 20 листопада 2020 року вбачається, що ринкова вартість насіння соняшнику становить 16900 грн. за тонну, а вартість зерна ячменю становить 7000 грн. за тонну (а.с.20).

Відповідно до ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської ообласті від 21 червня 2016 року по кримінальному провадженню № 0001105 надано дозвіл на проведення обшуку в усіх житлових та нежитлових приміщеннях, розташованих за адресою АДРЕСА_2 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_3 з метою відшукання та вилучення предметів, які знаходяться в незаконному обороті, а саме недоброякісної продукції, знарядь для виготовлення вказаної продукції, інших предметів та знарядь злочинної діяльності, документів (договори і додатки до них, платіжні доручення, товарні і податкові накладні, касові ордери, товарні чеки, печатки та штампи), чорнові записи щодо об`єму реалізованої продукції, електронні носії інформації, комп`ютерної техніки, а також грошових коштів. 05.07.2016 року по кримінальному провадженню № 0001105 складено протокол обшуку (а.с.80-81, 82-88).

Відповідно до довідки відділу надання соціальних послуг в Апостолівському районі Нікопольського міськрайонного центру зайнятості від 29.04.2021 року № 281 встановлено, що ОСОБА_5 перебував в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 з 07.11.2013 р. по 31.01.2018 р. та займав посаду менеджер із збуту, відносно ОСОБА_6 запитувана інформація за вказаний період відсутня (а.с.159).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні 01.07.2021 року від дачі показань відмовився, посилаючись на ст.63 Конституції України, повідомив, що він є чоловіком доньки відповідача.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні 06.07.2021 року повідомив суду, що він є сином позивача. Зазначив, що відповідача ОСОБА_3 знає тривалий час, у 2015 році він працював у відповідача, проте не був офіційно працевлаштований у нього, точну адресу, де було місце його роботи не пам`ятає, але знає, що це було місцем зберігання зерна. Він працював у ОСОБА_3 в той час, коли працював ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Йому відомо, що його батько здавав на зберігання ФОП ОСОБА_3 зерно ячменю та насіння соняшнику, а саме у липні 2015 року здавав зерно ячменю на зберігання, а у жовтні 2015 року здавав на зберігання насіння соняшнику. Договір про зберігання підписував відповідач та позивач. Під час передачі на зберігання ячменю у липні 2015 року накладні підписував ОСОБА_5 . Коли відповідач частково повертав майно, передане на зберігання, підписували накладні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Насіння соняшнику позивачу взагалі не повернули.

Свідок зазначив, що він свідку ОСОБА_5 надсилав смс-повідомлення для того, щоб свідок з`явився до суду по даній справі, погроз йому не висловлював, зазначив в повідомленні, що йому слід з`явитися для надання показань по даній справі, на телефонні дзвінки свідок йому не відповідав.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що відповідач повідомляє неправдиву інформацію, що повернув майно, яке йому передане на зберігання позивачем, оскільки він лише частково повернув зерно в невеликій кількості. Свідок пояснив, що йому відомо про те, що з 2015 року по день подачі позову ОСОБА_3 визнавав, що він не повернув майно позивачу, свідок особисто чув розмови по телефону його батька з ОСОБА_3 та він разом зі своїм батьком мав зустрічі із ОСОБА_3 в ході яких відповідач обіцяв повернути майно, передане на зберігання.

Свідок зазначив, що вважає, що мотивом неявки свідка ОСОБА_5 до суду є те, що у відповідача також є боргові зобов`язання перед вказаним свідком та його родичами, тому, на його думку, він не бажає свідчити в суді проти відповідача. Зазначив, що йому відомо, що ОСОБА_5 проживає в м.Дніпро.

При вирішенні даного спору суд застосовує наступні норми права і виходить із нижченаведених мотивів.

Відповідно до ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Отже, предметом договору зберігання є передача поклажодавцем речі зберігачу та обов`язок зберігача зберігати цю річ та повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч.1 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Отже, письмова форма договору зберігання насіння соняшнику у кількості 71,945 тонн та зерна ячменю у кількості 71,400 тонн є обов`язковою з огляду на вимоги п.п.2.3 ч.1 ст.208 ЦК України.

Згідно ст.946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі.

Згідно ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до ч.1 ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Суд вважає, що оскільки між відповідачем ОСОБА_3 , як суб`єктом підприємницької діяльності, та позивачем ОСОБА_1 укладено письмовий договір зберігання від 09 жовтня 2015 року насіння соняшнику у кількості 71,945 тонн, що підтверджується, як самим договором, так і накладною № 78 від 09 жовтня 2015 року, то письмова форма договору зберігання дотримана, підтверджена належними та допустимими доказами, між сторонами виникли правовідносини щодо зберігання соняшнику в кількості 71,945 тонн, які регулюються вищенаведеними нормами чинного законодавства.

У вказаній частині позовних вимог відповідач позов не визнав, зазначив, що договір ним виконано в повному обсязі (а.с.201), разом з тим просив застосувати до даних правовідносин позовну давність (а.с.124-125).

Враховуючи встановлені судом обставини справи на підставі наданих сторонами доказів та виходячи з аналізу вищенаведених норм права слід заначити наступне.

Звертаючись з позовом про відшкодування збитків за договором зберігання в розмірі вартості майна позивач не довів факт втрати (нестачі) майна, переданого на зберігання, або його пошкодження, що позбавляє позивача права вимагати стягнення збитків відповідно до ст.951 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в своїх поясненнях суду не повідомляють про факти втрати (нестачі) насіння соняшнику або його пошкодження, лише посилаються на виконання договору в цій частині позовних вимог.

Разом з тим, суд звертає увагу, що з огляду на властивості майна, яке передане на зберігання, технологію процесу зберігання, строки зберігання цього майна, вказані обставини можуть виключати повернення поклажодавцеві саме того конкретного зерна, яке було передане на зберігання.

Проте, враховуючи положення ст.949 ЦК України, ОСОБА_3 , як зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Отже, належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, що підтверджують факти втрати (нестачі) майна, переданого на зберігання, або його пошкодження стороною позивача суду не надано.

Також, стороною позивача не доведено, що відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання в порядку вимог ст.949 ЦК України.

Що стосується позовних вимог в частині укладення 24.07.2015 року договору зберігання зерна ячменю у кількості 71,400 тонн шляхом підписання накладної № 2404 від 24.07.2015 року слід зазначити наступне.

У вказаній частині позовних вимог відповідач позов не визнав, вказав, що договір про зберігання зерна ячменю ним не укладався, надану позивачем накладну вважає неналежним та недопустимим доказом (а.с.201), разом з тим також просив застосувати до даних правовідносин позовну давність (а.с.124-125).

Судом встановлено, що відповідно до товарної накладної від 24.07.2015 року ОСОБА_1 передав на зберігання ячмінь масою 71,400 тонн.

Аналізуючи вказану накладну, яку згідно позовних вимог позивач вважає письмовою формою договору зберігання слід зазначити, що зі змісту накладної не можливо встановити факт передачі зерна ячменю на зберігання саме ОСОБА_3 , оскільки в накладній особа зберігача взагалі не визначена, а лише зазначено, що зерно ячменю передав на зберігання ОСОБА_1 .

Разом з тим, як зазначено вище, згідно ч.1 ст.937 ЦК України письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Крім того, аналіз норм, які містяться в статтях 936, 946 ЦК України, свідчить про те, що відплатність договору зберігання презюмується, і тільки установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

Інших належних та допустимих доказів, які підтверджують прийняття речі на зберігання позивач не надав суду, а також не надав суду доказів на підтвердження плати за зберігання зерна ячменю.

За таких обставин суд вважає, що письмова форма договору зберігання зерна ячменю не дотримана, оскільки не підтверджена належними та допустимими доказами, між сторонами відсутні правовідносини щодо зберігання зерна ячменю в кількості 71,400 тонн.

Свідчення позивача в частині укладання договору зберігання зерна ячменю з відповідачем, яке у нього прийняв на зберігання найманий працівник відповідача ОСОБА_5 , суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а такі засоби доказування в даних правовідносинах визначені ч.1 ст.937 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достатність доказів їх належність та допустимість, встановлюється при розгляді справи по суті, відсутність достатніх належних та допустимих доказів є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, на підтвердження позовних вимог стороною позивача не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів.

Аргументи представника позивача щодо належності обраного позивачем способу захисту свого права, а саме про те, що повернення майна, визначеного родовими ознаками, зберігачем на даний час може буте ускладнено, оскільки об`єкт нерухомого майна, де зберігалося зерно та насіння відчужений, суд вважає необґрунтованими, оскільки, як встановлено з показань позивача в судовому засіданні, відповідач, як підприємець, зберігав майно, яке передавалося йому на зберігання поклажодавцями на багатьох складах за різним місцезнаходженням, що не виключає повернення позивачу речей, які були передані відповідачу на зберігання, або відповідної кількості речей такого самого роду та такої самої якості.

Доводи представника позивача ОСОБА_2 , що на підтвердження окремих обставин щодо укладення договору зберігання зерна ячменю та часткового виконання договорів зберігання слід взяти до уваги показання свідків ОСОБА_7 та врахувати відмову від дачі показань свідка ОСОБА_6 , ухилення від явки до суду свідка ОСОБА_5 , суд вважає помилковими з огляду на роз`яснення, викладені у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

Що стосується заяви відповідача та його представника про застосування позовної давності до даних правовідносин слід зазначити наступне.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю вимог , то аргументи сторони відповідача щодо застосування позовної давності та доводи сторони позивача щодо вказаного питання судом не розглядаються, а надані на підтвердження цих обставин докази судом не беруться до уваги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

За вищенаведених обставин та норм права, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 89, 258-259, 264-265, 273, 354-356 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків за договорами зберігання відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючий за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючий за адресою АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 14 липня 2021 року.

СуддяЛ. І. Кодрян