ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/656/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1671/20 Категорія: 304090000 Корман О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 і зазначив, що 03 червня 2015 року на прохання відповідачки позичив їй кошти в розмірі 6 700 грн. строком до 30 червня 2015 року, про що остання склала та подала йому розписку.

Свої зобов`язання в строк відповідачка не виконала кошти відповідачка не повернула, уникає з ним зустрічі, на телефонні дзвінки не відповідачє, з чого можливо зробити висновок про її небажання відповідати за своїми зобов`язаннями. Крім того, позивачу відомо, що вона позичила кошти не лише у нього, з жодним з кредиторів не розрахувалась та не планує цього робити добровільно, а тому він змушений звернутися з позовом до суду.

Згідно з розрахунком позивача розмір відсотків за користування позиковими коштами з врахуванням облікової ставки НБУ за весь період, починаючи від дня, в якому повинне було виконане грошове зобов`язання відповідача по поверненню позики, по день звернення з позовом до суду складає 10 939,18 грн.

За вказаних обставин, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики, що посвідчений розпискою від 03 червня 2015 року в сумі 6 700,00 грн. та відсотки на рівні облікової ставки НБУ в сумі 10 939,18 грн., а всього 17 639,18 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю його вимог.

Судом вказано на те, що у розписці відсутні відомості, які б давали змогу встановити особу позикодавця та позичальника, зокрема: дата народження, посилання на РНОКПП, реквізити паспорта тощо. Суд позбавлений можливості достовірно встановити, що позикодавцем був саме позивач, а позичальником була сам відповідачка, до якої пред`явлено позов, а не особа, прізвище, ім`я та по-батькові якої співпадають з такими даними відповідача.

Місцевим судом враховано, що позивач вільний у способі доказування своїх позовних вимог та наданні доказів, таким правом скористався, при цьому не надав суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його до суду апеляційної інстанції та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи скарги зводяться до того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише укладення договору, але й факту передачі грошових коштів позичальнику, а законом не встановлено обов`язкових реквізитів для формулювання змісту розписки як то посилань на РНОКПП, реквізити паспорта, тощо.

Скаржник зазначає, що такі дані вказані позивачем у позовній заяві, а у випадку існування у місцевого суду сумніву щодо ідентифікації сторін у справі, суд мав би розглянути справу на загальних підставах із викликом осіб та встановити відповідність позивача та відповідачки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без виклику учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги.

З матеріалів справи встановлено, що 03 червня 2015 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6 700 грн та зобов`язалася їх повернути до кінця червня 2015 року, про що написала боргову розписку.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС від 16 січня 2019 року за результатами розгляду справи №464/3790/16.

Власноручним написанням розписки ОСОБА_2 підтвердила факт укладання між нею та позивачем договору позики на 6 700 грн з кінцевим терміном повернення до кінця червня 2015 року.

Факт написання боргової розписки відповідачкою не заперечувався.

Матеріалами справи, зокрема рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 36) підтверджено отримання відповідачкою копії ухвали про відкриття провадженя у справі та копії позовної заяви ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу позивача та ухвалу про відкриття апеляційного провадження відповідачка отримала згідно рекомендованого повідомлення 179, проте жодних заперечень на позовну заяву чи відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 до суду не скерувала.

Факт отримання грошових коштів підтверджується змістом боргової розписки.

Окрім того змістом розписки встановлено строк повернення боргу - до кінця червня 2015 року.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора (с. 46) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, встановивши невиконання відповідачкою умов укладеного нею із позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання якої відповідачка не заперечує, неповернення суми боргу у встановлений у розписці строк, колегія суддів приходить до висновку про наявність у відповідачки боргових зобов`язань перед позивачем та про стягнення із ОСОБА_2 суми боргу, зазначеної у розписці, 6 700 грн.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення із відповідачки пені на рівні облікової ставки НБУ з посиланням на ст. 1048 та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`ячязань», слід зазначити наступне.

Згідно з наданим позивачем розрахунку з 30 червня 2015 року по 30 квітня 2020 року розмір пені за користування позиковими коштами з врахуванням облікової ставки НБУ складає 10 939, 18 грн.

Вимоги позивача в цій частині грунтуються на помилковому та суперечливому тлумаченні норм законодавства щодо права на нарахування відсотків за користування кредитними коштами за ч. 1 ст. 1048 ЦК України; штрафних санкцій згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України; пені за ст. 547, 551 ЦК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Строк виконання зобов`язань за даним договором позики, оформленим шляхом написання розписки, закінчився 30 червня 2015 року. Таким чином, з 01 липня 2015 року дане грошове зобов`язання слід вважати простроченим та підлягають застосуванню саме охоронні правовідносини по ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто на суму боргу нараховується індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Положення ст. 1048 про нарахування розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України у даному випадку не застосовуються.

Вимог про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних позивач не заявляв.

Натомість, покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Проте, умовами розписки нарахування на суму боргу пені (ст. 547 ЦК України) не передбачено, тому колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 пені.

ОСОБА_1 у позові посилається на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ, але позовних вимог про стягнення відсотків на період дії договору не заявляв.

Отже, на підставі викладеного, у зв`язку з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги задоволено на 38 %, то з відповідачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 804,46 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 6 700,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 804,46 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді