СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13591/20

пр. № 2/759/1283/21

10 червня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Кириленко Т.В.;

при секретарі Істоміній О.Г.;

за участю представника позивача ОСОБА_1 ;

представника відповідача Клименко О.А.;

представника 3-ї особи Ніколюк О.Л.;

3-ї особи ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (01010, м. Київ, вул. М. Омельяновича-Павленка, 4/6), 3-тя особа ОСОБА_2 про визнання права власності, позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю та стягнення шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:
В серпні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 16.12.2008р. він добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується квартирою АДРЕСА_2 , утримує її спочатку на підставі договору оренди № 5/1 від 16.12.2008р., а надалі без договору із власником, проводить капітальний та поточний ремонти квартири, підтримує її у належному стані, у повному обсязі проводить оплату комунальних послуг та квартирної плати.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.08.2020р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

24.09.2020р. відповідач подав відзив, згідно якого проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач проживав у квартирі АДРЕСА_2 на підставі Договору про надання Доступу до житлового приміщення від 17.01.2012р. № 8 строком до 31.12.2012р., що був укладений між ЖУ «Південне» ДП «Екос», засновником якого було ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», та ОСОБА_3 . Після закінчення строку дії договору відповідач звертався до позивача про необхідність його переукладення, однак позивач його не переуклав, у зв`язку з чим 13.05.2013р. йому було направлено повідомлення про необхідність повернення житла. Таким чином, позивач користувався власністю відповідача на підставі договору від 17.01.2012р. терміном до 31.12.2012р., а тому його володіння та користування не було добросовісним, оскільки він завжди знав, що користується майном, яке належить ДП «Екос» АТ ХК «Київміськбуд». 28.07.2014р. ДП «Екос» було припинено шляхом його реорганізації через приєднання до ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд», а 16.12.2014р. за ПАТ АК «Холдингова компанія «Київміськбуд» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . На підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2020р. спірна квартира була продана, а тому на даний час власником квартири є ОСОБА_2 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 8.10.2020р., внесеною до протоколу судового засідання, ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості 3-ї особи.

3-тя особа ОСОБА_2 7.10.2020р. звернувся до суду з самостійним позовом до ОСОБА_3 , в якому просить усунути йому перешкоди у користуванні приватною власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 , стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду та судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 10.09.2020р. він є власником квартири АДРЕСА_2 . Однак, починаючи з 11.09.2020р. та на день звернення до суду він не має жодної можливості потрапити до квартири через наявність перешкод, які йому чинить ОСОБА_3 , який в ній проживає без жодної правової підстави. Крім того, у зв`язку з незаконними та неправомірними діями відповідача, який порушує права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_2 як власника квартири, йому спричинено матеріальної шкоди, оскільки 11.09.2020р. ним з метою отримання доходу було укладено Договір оренди квартири АДРЕСА_2 . На виконання вказаного договору орендар сплатив йому 12 000грн. Однак, з вини ОСОБА_3 він не зміг передати орендарю в користування квартиру, внаслідок чого отримав збитки у вигляді 12 000грн., а також штрафу, який заплатив відповідно до умов договору оренди. Тому просить, після збільшення розміру позовних вимог, стягнути з ОСОБА_3 спричинену йому матеріальну шкоду в розмірі 120 000грн. (т. 1 а.с. 123-130).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 8.10.2020р. позов 3-ї особи прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» про визнання права власності.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2020р. відмовлено в прийнятті уточнень до позову ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 69-70).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 71-72).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та пояснила, що на виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з метою забезпечення ОСОБА_3 та членів його сім`ї житлом був укладений договір оренди житлового приміщення № 5/1 від 16.12.2008р. між військовою частиною та відповідачем ПАТ ХК «Київміськбуд», а саме на квартиру АДРЕСА_2 . З того часу ОСОБА_3 добросовісно, відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном та використовує його для власних потреб, а тому набув на неї право за набувальною давністю. Відповідач ПАТ ХК «Київміськбуд» уже після звернення позивача до суду продав квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, який, на думку представника відповідача, є фіктивним і укладений з метою уникнення справедливого розгляду вимог позивача у встановлений законом спосіб. Проти позову 3-ї особи представник позивача заперечує, посилаючись на те, що відповідач ПАТ ХК «Київмісьбуд» відчужив квартиру під час розгляду справи судом, не повідомивши ОСОБА_3 про продаж квартири і вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням не заявляв. Також вважає безпідставними і вимоги про стягнення із ОСОБА_3 матеріальної шкоди, оскільки відсутні складові цивільно-правової відповідальності.

Представник ПрАТ АТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» проти позову ОСОБА_3 заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Представник 3-ї особи та 3-тя особа ОСОБА_2 проти позову ОСОБА_3 заперечують, посилаючись на те, що ОСОБА_3 заволодів чужим майном без будь-якої підстави, оскільки після закінчення дії договору від 17.01.2012р. № 8 «Про надання доступу до житлового приміщення» ним не укладалось жодного договору, тобто з 31.12.2012р. він діяв не добросовісно, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Позов 3-ї особи з урахуванням збільшення розміру позовних вимог підтримали.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов задоволенню не підлягає, позов 3-ї особи підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 16.12.2008р. між ДП «Екос» в особі ЖУ «Південне» компанії «Київміськбуд» та Військовою частиною НОМЕР_1 укладено Договір оренди житлового приміщення з метою поселення працівника орендаря ОСОБА_3 в кв. АДРЕСА_2 строком до 31.12.2009р. (т. 2 а.с. 95-97).

4.01.2010р. між ДП «Екос» в особі ЖУ «Південне» компанії «Київміськбуд» та ОСОБА_3 був укладений договір оренди № 1 житлового приміщення кв. АДРЕСА_2 строком до 31.12.2010р. (т. 2 а.с. 99-101).
17.01.2012р. між ЖУ «Південне» ДП «Екос» та ОСОБА_3 був укладений договір № 8 про надання доступу до житлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_3 та члену його родини ОСОБА_4 було надано доступ до житлового приміщення кв. АДРЕСА_2 строком до 31.12.2012р., а також договір про відшкодування комунальних послуг на приміщення, що здані в оренду та утримання прибудинкової території на цей же строк (а.с. 104-105).
Листом ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 02186/0/2-13 від 19.04.2013р. ОСОБА_3 запропоновано з`явитись для укладення Договору найму (оренди) квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 102).
Листом ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 02448/0/2-13 від 13.05.2013р. ОСОБА_3 , у зв`язку з неукладенням договору запропоновано повернути житлове приміщення кв. АДРЕСА_2 з погашенням заборгованості за користування (т. 1 а.с. 103).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.12.2014р. власником квартири АДРЕСА_2 зазначений ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» згідно свідоцтва про право власності від 16.12.2014р. (т. 1 а.с. 106).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.09.2020р. власником квартири АДРЕСА_2 зазначений ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2020р. (т. 1 а.с. 107).
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістомстатті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є власник майна. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Згідно з п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 ЦК).
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Спірна квартира у 2008, 2010, 2012р.р., надавалась позивачу у тимчасове строкове користування за договорами оренди, строк дії останнього з яких сплинув 31.12.2012р.
Власником спірної квартири було ДП «Екос» ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», про що було відомо позивачу, оскільки саме з ним в 2010 та в 2012р.р. він укладав договори оренди.
ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», як власник майна, не відмовлялось від свого права власності, надавало вказану квартиру лише в тимчасове користування позивача за договорами оренди, а 10.09.2020р. розпорядилось квартирою на власний розсуд, уклавши договір купівлі-продажу даної квартири з ОСОБА_2 .
Таким чином, передбачені законом правові підстави для визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відсутні, а тому законних підстав для задоволення позову ОСОБА_3 у суду немає.
Сам по собі факт проживання позивача у спірній квартирі, проведення її ремонту та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для визнання права власності.
Встановлено, що з 10.09.2020р. власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу є ОСОБА_2 .
Посилання представника позивача на те, що вказаний договір є фіктивним, укладеним з метоюуникнення справедливого розгляду вимог позивача у встановлений законом спосіб, без мети настання реальних наслідків суд вважає безпідставним, оскільки у встановленому порядку даний договір купівлі-продажу недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України його правомірність презюмується.
Доводи представника позивача про те, що позивач, як наймач жилого приміщення мав переважне право перед іншими особами на його придбання суд вважає безпідставними, оскільки договір оренди, на підставі якого позивач проживав у спірному жилому приміщенні припинив свою дію 31.12.2012р. і позивач, не дивлячись на повідомлення ПрАТ «ХК «Київміськбуд», не вирішив питання його переукладення.
Також суд вважає безпідставними твердження представника позивача про необхідність визнавати позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в кв. АДРЕСА_2 , оскільки згідно копії паспорту ОСОБА_3 значиться зареєстрованим за адресою АДРЕСА_3 , а в спірній квартирі проживав за договором оренди, строк дії якого сплинув.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція про захист прав людини), закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Оскільки на даний час ОСОБА_2 , право власності у якого виникло на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2020р., не має можливості в повному обсязі використовувати право власності на придбану ним квартиру у зв`язку з проживанням в ній сторонньої особи позивача ОСОБА_3 , позовні вимоги якого на вказане жиле приміщення судом не задовольняються, його право власності підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 .

Позов ОСОБА_2 в частині стягнення зі ОСОБА_3 шкоди у вигляді неотриманого доходу в розмірі 120 000грн. задоволенню не підлягає, оскільки з матеріалів справи не вбачається причинного зв`язку між діями ОСОБА_3 , який вселився в спірну квартиру ще до набуття ОСОБА_2 права власності на неї, та спричиненням шкоди у вигляді неотриманого доходу ОСОБА_2 , який придбав вказану квартиру під час розгляду справи судом, і, будучи обізнаним про наявність спору, уклав договір оренди квартири, заздалегідь усвідомлюючи, що його неможливо буде виконати.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню витрати на правову допомогу, які згідно акту № 25 від 2.10.2020р. та квитанції від 2.10.2020р. (т. 1 а.с. 204-205) поніс позивач, що становить 3340грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317, 321, 391, 344, 1166 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
В позові ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (01010, м. Київ, вул. М. Омельяновича-Павленка, 4/6), 3-тя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3340грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 24.06.2021р.

Суддя Т.В. Кириленко