Справа № 755/338/21
Провадження № 2/755/151/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кравченко А.С.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити факт їхнього з відповідачем спільного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 1996 року до даного часу та в порядку поділу спільного сумісного майна, набутого за час проживання з відповідачем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Позов обґрунтовує тим, що починаючи з березня 1996 року і по теперішній час вони з відповідачем проживають разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. До

2002 року вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 . 18 квітня

2002 року вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру

АДРЕСА_1 , та почали в ній проживати. Квартира зареєстрована на відповідача, шлюб вони не реєстрували, оскільки в тому не було потреби. Останні роки, враховуючи похилий вік ОСОБА_3 , вона самостійно дбає про їхнє спільне майно, сплачує комунальні послуги, здійснює ремонт та придбаває необхідні меблі.

Позивач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки придбана за їхні спільні з відповідачем кошти. Однак, враховуючи, що вони з відповідачем не перебувають у зареєстрованому шлюбу, позивач позбавлена права вільно володіти своєю часткою у спільному сумісному майні, а тому вимушена звернутися до суду з вимогою про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу та здійснити поділ їхнього спільного майна, а саме: квартири

АДРЕСА_1 , в рівних частках, відповідно до положень статті 70 СК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засідання позивач та її представник позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд позов задовольнити.

19 березня 2021 року до суду надійшла заява відповідача про визнання позову та розгляд справи у його відсутності.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З`ясувавши позицію сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., ОСОБА_3 на праві власності належить квартира

АДРЕСА_1 .

Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно із пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, до спірних правовідносини слід застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність».

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Кодекс про шлюб та сім'ю не передбачав інституту цивільного шлюбу.

Чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України.

За таких обставин, суд не має правових підстав для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1996 року, як того просить позивач, оскільки нормами діючого на той час КпШС України, який не має зворотної дії у часі, не визначено такого поняття як інститут цивільного шлюбу.

Такий факт, за наявності для того достатніх підстав та правового обґрунтування може бути встановлено з 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності Сімейним Кодексом України, оскільки статтею 74 цього Кодексу визначається право спільної сумісної власності на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно із пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність».

Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року

№ 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті

22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті

17, пункт 2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та у Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, провадження № 61-14555св18.

Таким чином, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на її придбання. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута відповідачем ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 внаслідок їх спільної праці, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була набута нею та ОСОБА_3 внаслідок їх спільної праці, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до статті 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно паспортних даних ОСОБА_1 зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_3 , а ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження факту спільного проживання з відповідачем ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи квитанції про оплату нею комунальних послуг за належну відповідачеві на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , та фотокартки спільного відпочинку. Такий факт також визнав відповідач ОСОБА_3 , про що зазначено у письмовій заяві.

У судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з

1996 року.

Таким чином, враховуючи положення чинного на момент виникнення факту спільного проживання Кодексу про шлюб та сім`ю України, який не має зворотної дії в часі, а також враховуючи положення чинного на даний час Сімейного Кодексу України, а також враховуючи, що встановлення факту спільного проживання відповідно до положень ЦК України породжує для позивача юридичні наслідки, суд приходить до обґрунтованого висновку, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 підлягає встановлення з 01 січня 2004 року по теперішній час.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовна вимога про встановлення факту спільного проживання підлягає частковому задоволенню з 01 січня 2004 року, в задоволенні інших вимог щодо поділу майна, суд відмовляє в повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, постановою Пленуму Верховного Суду України

від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», статтями 81, 89, 259, 263-265, 315, 353 ЦПК України, статтями 13, 24, 44 КпШС України, статтею 74 СК України, статтями 16, 17 Закону України «Про власність», суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, поділ майна задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , з 01 січня 2004 року по теперішній час.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме: Дніпровський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення суду складено 11 червня 2021 року.

Суддя О.О. Хромова