печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2021 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Пітей О. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Альта капітал», третя особа Київська міська прокуратура про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила:

- визнати недійсним договір № 06/06-30П про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту від 06 червня 2018 року з додатковими угодами, укладений між ТОВ «ФК «Альта Капітал» та ОСОБА_1 ;

- застосувати наслідки недійсності правочину,

- визнати недійсним договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О. від 06 червня 2018 року, зареєстрований у реєстрі № 1527, з додатковими угодами, укладений між ТОВ «ФК «Альта Капітал» та ОСОБА_1 ;

- припинити обтяження речових прав, накладених на підставі іпотечного договору;

- визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрющенко Л. М., зареєстрований у реєстрі № 1528, з додатковими угодами, укладений між ТОВ «ФК «Альта Капітал» та ОСОБА_1 .

Ухвалою від 31 травня 2021 року у справі відкрито провадження, для розгляду справи у загальному порядку.

Одночасно із позовною заявою до суду подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 316, 1 кв м, у тому числі житловою площею 127, 0 кв м, яка складається з п`яти житлових кімнат, що належить ОСОБА_1 на праві власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Обґрунтовуючи доводи заяви про забезпечення позову, позивач вказала, що відповідач має можливість за рахунок предмету іпотеки задовольнити свої вимоги, які випливають з положень кредитного договору. При цьому, у випадку визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то позивачу будуть завдані збитки, адже звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснено на підставі недійсного договору, що буде свідчити про незаконність такої реєстраційної дії і позивачу доведеться звертатися з окремою позовною заявою про повернення собі у власність майна, яке може знаходитися у третіх осіб. Крім того, якщо кредитний договір буде визнано недійсним, то заборгованість Позивача перед відповідачем буде становити 1 061 730, 58 грн при тому, що вартість предмету іпотеки становить 7 813 698, 00 грн (п. 2 договору іпотеки), що не буде співмірним розміром заборгованості до вартості майна на яке відповідач має змогу звернути стягнення. Більше того, у випадку задоволення позовних вимог позивач матиме можливість доплатити суму коштів, яку було отримано у відповідача, але не повернуто, та припинити будь-які боргові зобов`язання з відповідачем.

З урахування предмету позову та ризиків, які можуть утруднити виконання потенційного судового рішення, а також, беручи до уваги той факт, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки будуть порушені права позивача, то позивач вважає за необхідне просити суд застосувати захід забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо вищевказаного об`єкту нерухомого майна.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такі висновки також сформовані колегією суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (6-846цс16).

Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації вчиняти реєстраційні дії, заявником не надано суду належних та допустимих доказів того, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Крім того, предметом розгляду у цьому спорі позивач визначив недійсність правочинів, оскільки кредитний договір був укладений з прив`язкою зобов`язання до іноземної валюти, що заборонено ліцензійними умовами здійснення діяльності фінансовими установами на підставі відповідних ліцензій, а договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя є похідними від кредитного договору, тому і вони підлягають визнанню недійсними.

Натомість у справі № 638/12183/18, на висновок Верховного Суду у постанові від 04 березня 2020 року у якій ОСОБА_1 посилається, підстави позову полягали у тому, що будь-які кредитні чи іпотечні правовідносини з банком були взагалі відсутні, дослідженню підлягало питання правомірності перебування об`єкту нежитлової нерухомості в іпотеці.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, спірні правовідносини у цій справі не тотожні із тими, які були досліджені судами і зокрема Верховним Судом у справі № 183/5864/17-ц.

З додатків до позовної заяви встановлено, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 757/53432/20-к, накладено арешт на об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , у кримінальному провадженні № 0000525 від 17 листопада 2020 року, досудове розслідування у якому здійснюється Шостим слідчим відділом розслідування кримінальних проваджень слідчого управління Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, під процесуальним керівництвом Київської міської прокуратури.

Відповідно до інформаційної довідки, сформованої 16 лютого 2021 року (19:57:17) № 244656946, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С. А., на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55699822 від 15 грудня 2020 року (09:11:03) та вчинено запис № 39702694 про обтяження об`єкту нерухомого майна № 000 арештом.

Відомостей про те, що обтяження, згідно із записом № 39702694, скасовано позивач не вказує та з матеріалів справи не вбачається.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

В той же час, частиною четвертою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем (пункт 7).

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З аналізу змісту статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України вбачається, що законодавцем визначено три можливих способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» суд зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, у рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у вищевказаному рішенні ЄСПЛ ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогами позову, суд приходить до висновку про доцільність задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 316, 1 кв м, у тому числі житловою площею 127, 0 кв м, яка складається з п`яти житлових кімнат, що належить ОСОБА_1 на праві власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, до набрання рішення законної сили у даній справі, як достатній на даній стадії судового розгляду для забезпечення позову.

Як передбачено положеннями частини сьомої статті 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з частиною третьою статті 154 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 261, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 316, 1 кв м, у тому числі житловою площею 127, 0 кв м, яка складається з п`яти житлових кімнат, що належить ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на праві власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень, її оскарження не зупиняє її виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги на ухвали суду щодо забезпечення позову до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги, їх подання не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова