провадження № 22-ц/824/6913/2021
головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 червня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року позивач ПАТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 227 948, 64 доларів США, що виникла за кредитним договором № 001-2914/840-0210 від 28 вересня 2007 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами не виконуються умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку з відповідачів в солідарному порядку.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 червня 2013 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 001-2914/840-0210 від 28 вересня 2007 року в розмірі 227 948, 64 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29 жовтня 2012 року складає 1 821 993, 48 грн.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» судові витрати у справі у вигляді судового збору 3 219 грн.

20 березня 2020 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва із заявою про перегляд заочного рішення від 25 червня 2013 року.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року заяву відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 25 червня 2013 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із апеляційною скаргою, в якій просили заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач 1 та відповідач 2 були сповіщенні належним чином про розгляд справи, оскільки на відому та актуальну адресу відповідачів не надходили будь-які судові повістки з приводу розгляду вказаної справи. Більш того, судові повістки не були направлені відповідачам в строк не пізніше ніж за три дні до судового засідання, тобто в порушення вимоги ч. 4 ст. 74 ЦПК України, що унеможливлювало фізичне прибуття кожного із відповідачів на судове засідання.

Вказують, що банк на підставі поданого позову не вправі вимагати від відповідачів виконання кредитного зобов`язання у повному обсязі, а саме сплати 227 948,64 доларів США, оскільки не настав кінцевий строк виконання такого зобов`язання за кредитним договором №001-2 від 28 вересня 2007 року, укладеним між відповідачем 1 та банком, поручителем за яким виступає відповідач 2 за договором поруки від 28 вересня 2007 року, а саме: за умовами кредитного договору кредит у розмірі 230 000 доларів США надано відповідачу 1 у користування до 28 вересня 2027 року.

Також вказують, що оскільки жодних повідомлень від банку про дострокове повернення у повному обсязі кредитних коштів відповідачами не отримувалось, а також, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують ту обставину, що відповідач 1 та/або відповідач 2 отримували таку вимогу від банку, то відсутні правові підстави для подання позову банком про виконання кредитного зобов`язання у повному обсязі, кінцевий строк якого настає лише 28 вересня 2027 року.

Вважають, що виписка банку по особовому рахунку відповідача 1 та розрахунок заборгованості від 16 липня 2020 року, а також письмові пояснення банку від 06 жовтня 2020 року та від 20 лютого 2021 року, що находяться в матеріалах справи та фактично дублюють один одного без надання жодної інформації по здійснених банком нарахуваннях за період з 28 вересня 2007 року по 25 червня 2013 року, не можуть бути прийняті судом до уваги.

06 квітня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_3 , в якій банк просить апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що твердження скаржників про неналежне повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції не заслуговують на увагу, оскільки судом було направлено судові повістки на адресу ОСОБА_1 а саме: АДРЕСА_1 (а.с.94,97, Т. 1), проте у зв`язку з закінченням терміну зберігання судові повістки поверталися до суду.

Крім того, суддею Святошинського районного суду міста Києва в газету «Урядовий кур`єр» було направлено оголошення про виклик ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 101, Т.), оскільки судові повістки, які направлялися відповідачам поверталися до суду.

Таким чином, вважає, що судом належним чином дотримано вимоги процесуального законодавства для належного повідомлення учасників справи про розгляд справи.

Вказує, що твердження відповідачів про те, що строк виконання кредитного зобов`язання не настав не заслуговують на увагу суду, оскільки пунктом 5.2.5 кредитного договору №001-2914/840-0210 (а.с. 8-15, Т.1), передбачено, що відповідно до ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання будь якої з обставин, вказаних нижче, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором повідомлення позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту.

Перелік обставин для заміни терміну погашення кредиту, які сторони домовилися вважати істотним порушенням умов договору:

- прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 (двох) місяців.

Зазначає, що позичальник перестав здійснювати платежі для погашення кредитної заборгованості з 10 листопада 2011 року, що відображено у розрахунку заборгованості, який було додано до позову (а.с. 59-60, Т.1).

Крім того, вимога про дострокове повернення кредиту направлялася банком на всі відомі адреси позичальника. Також, банком направлялася вимога і на адресу: АДРЕСА_1 , яку було отримано позичальником, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, на якому міститься особистий підпис позичальника (а.с. 63-70, Т.1).

Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13.

Звертає увагу суду на те, що у вказаній справі дослідженню підлягає розрахунок заборгованості виконаний станом на 29 жовтня 2012 року та який долучено до позовної заяви (а.с. 59-60, Т.1). Посилання відповідачів на наданий банком на запит ОСОБА_1 розрахунок заборгованості від 16 липня 2020 року відображає актуальний розмір заборгованості та виконаний за весь період використання кредитними коштами, а саме з 2007 року по 2020 рік.

Вказує, що здійснені ним платежі неправильно відображені у рядках розрахунку заборгованості, унаслідок чого розрахунок не є обґрунтованим.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції, відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог банку.

Представник позивача ПАТ «Універсал Банк»- адвокат Антіпова О.А. просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У апеляційній скарзі відповідачі вказують на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач 1 та відповідач 2 були сповіщенні належним чином про розгляд справи, оскільки на відому та актуальну адресу відповідачів не надходили будь-які судові повістки з приводу розгляду вказаної справи, однак колегія суддів не приймає такі доводи до уваги.

У матеріалах справи містяться докази на спростування зазначених доводів апеляційної скарги.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі повідомлялись судом першої інстанції про дату, час і місце судового розгляду за всіма відомими адресами шляхом направлення рекомендованих листів, які повертались до суду за закінченням терміну зберігання (Т. 1 а.с. 82-83, 92, 94, 114-115).

Крім того, у зв`язку з неотриманням відповідачами судових повісток за жодною відомою адресою їх можливого місця проживання судом першої інстанції було повідомлено відповідачів про розгляд справи на 25 червня 2013року шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» (Т. 1 а.с. 101), тобто було вжито всіх заходів для належного повідомлення відповідачів про день та час розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) відповідач, місце проживання (перебування чи роботи) або місцезнаходження якого позивачеві невідоме, навіть після його звернення до адресного бюро і органів внутрішніх справ, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було належним чином дотримано вимоги процесуального законодавства для належного повідомлення учасникам справи про розгляд справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ч. 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк», суд першої інстанції виходив з того, що уклавши з позивачем зазначений кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідачі порушили свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, на вимоги позивача про оплату заборгованості та попередження про наслідки невиконання умов зазначеного договору відповідачі не реагували, відповідно кошти не були повернуті.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 28 вересня 2007 року було укладено кредитний договір № 001-2914/840-0210 відповідно до умов якого, позичальник отримав кредит в сумі 230 000,00 дол. США зі строком користування до 10 вересня 2027 року зі сплатою 11,95% річних за користування кредитом. (а.с. 8-13).

Банк виконав повністю свої зобов`язання, у відповідності до умов кредитного договору та надав відповідачу 1 кредит у сумі 230 000,00 дол. США (а.с. 61-62), а останній не виконав свої зобов`язання перед Банком.

Окрім того, судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №001-2914/840-0210-Р. Відповідно до умов договору поруки, відповідач 2 зобов`язався відповідати перед позивачем за невиконання відповідачем 1 усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору №001-2914/840-0210 від 28 вересня 2007 року, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 43-45).

10 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору, відповідно до умов якої відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась: у період з 10 грудня 2010 року по 10 грудня 2011 року встановлювалась процентна ставка у розмірі 4,94% річних за користування кредитом (а.с.20-21).

15 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаткову угоду 2, б/н до кредитного договору, відповідно до умов якої відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась: у період з 10 грудня 2011 року встановлювалась процентна ставка 13,62% річних за користування кредитом (а.с. 22-36).

Підписанням цієї додаткової угоди позичальник підтвердив правомірність нарахування процентів за користування кредитом та факт їх оплати.

15 грудня 2010 року між позивачем та поручителем - ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору поруки б/н (а.с. 46-52).

Однак, в порушення п.5.3.2. кредитного договору позичальник не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання.

18 лютого 2012 року та 26 серпня 2012 року на адреси відповідачів було направлено вимоги-попередження про необхідність усунути порушення умов кредитного договору та сплатити проценти за користування кредитом (а.с. 63-70).

Уклавши з позивачем зазначений кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідачі порушили свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості.

Судом також встановлено, що позивач звертався до відповідачів з вимогою про оплату заборгованості та попереджав про наслідки невиконання умов зазначеного договору, однак відповідачами кошти не були повернуті.

Відповідні докази про отримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту наявні в матеріалах справи та не спростовані відповідачами.

Таким чином станом на 29 жовтня 2012 року заборгованість відповідачів по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені, становить 227 948,64 долари США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29 жовтня 2012 року складає 1 821 993,48 грн. з яких:

1590718,11 грн. - заборгованість за кредитом;

223741,25 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

7534,12 грн. - підвищені відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідачі вказують на те, що банк на підставі поданого позову був не вправі вимагати від відповідачів виконання кредитного зобов`язання у повному обсязі, оскільки не настав кінцевий строк виконання такого зобов`язання за кредитним договором №001-2 від 28 вересня 2007 року, укладеним між відповідачем 1 та банком, а саме: за умовами кредитного договору кредит у розмірі 230 000 доларів США надано відповідачу 1 у користування до 28 вересня 2027 року, однак колегія суддів не приймає такі доводи апеляційної скарги виходячи із наступного.

Згідно умов п. 5.2.5. укладеного між сторонами договору кредиту, відповідно до ст.ст. 525 та 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, вказаних нижче, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. До переліку обставин для зміни терміну погашення кредиту, які сторони домовилися вважати істотним порушенням умов договору, відноситься, зокрема, прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 (два) місяці.

Як убачається із матеріалів справи, а саме із розрахунку заборгованості (а.с. 59-60, Т.1) позичальник перестав здійснювати платежі для погашення кредитної заборгованості з 10 листопада 2011 року.

Крім того, вимога про дострокове повернення кредиту направлялася банком на всі відомі адреси позичальника. Із матеріалів справи убачається, що банком також направлялася вимога на адресу: АДРЕСА_1 , яку було отримано позичальником, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, на якому міститься підпис позичальника (а.с. 63-70, Т.1).

Апеляційна скарга не містить належних доводів на спростування зазначеного вище.

Аналіз змісту статей 1054, 1050 і 559 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, при цьому договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і поручителів обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.

За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення коштів за кредитним договором змінюється строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 80); постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).

Як убачається із матеріалів справи вимога про дострокове повернення кредитних коштів від 21 серпня 2012 року була направлена відповідачам та отримана позичальником 28 серпня 2012 року, а з позовом про стягнення заборгованості достроково у повному обсязі банк звернувся у листопаді 2012 року, тобто в межах шестимісячного строку.

Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред'явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України). До поручителя ? протягом шести місяців, якщо закінчення строку поруки не встановлено самим договором (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, недотримання яких може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд.

За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.

Враховуючи, що вимоги кредитора та взяті позичальником зобов`язання за кредитним договором в добровільному порядку не виконані на час ухвалення судом рішення, а також частину другу статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Тому непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову.

Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.

Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13.

При цьому 26 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду постановою у справі №638/13683/15-ц дійшла наступного висновку.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Доводи апеляційної скарги не містять спростувань наданих позивачем доказів виконання передбаченого ч. 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що виписка банку по особовому рахунку відповідача 1 та розрахунок заборгованості від 16 липня 2020 року, а також письмові пояснення банку від 06 жовтня 2020 року та від 20 лютого 2021 року, що находяться в матеріалах справи та фактично дублюють один одного без надання жодної інформації по здійснених банком нарахуваннях за період з 28 вересня 2007 року по 25 червня 2013 року, то такі доводи не можуть бути прийняті судом до уваги з урахуванням наступного.

Відповідно до п. 3.5 Кредитного договору, для своєчасного виконання грошових зобов`язань позичальника перед кредитором за цим договором, в тому числі оплати платежів та комісій та/або повернення кредиту та/або сплати процентів та/або будь-яких інших зобов`язань позичальника перед кредитором, що випливають з умов цього договору та/або будь-якого іншого договору, що укладений або буде укладений у майбутньому між сторонами та/або тарифів та/або додатків до таких договорів, позичальник уповноважує кредитора списувати кошти з рахунків позичальника у випадках настання термінів сплати грошових зобов`язань позичальника перед кредитором у встановленому порядку за договором. Для цього позичальник доручає кредитору:

Б. у випадку, якщо валюта коштів, наявних на рахунку позичальника, відкритого у кредитора, не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальника за договором, для погашення такої заборгованості позичальник доручає кредитору здійснювати від імені та за рахунок позичальника купівлю/продаж/обмін іноземної валюти (як на МВРУ та/або МВР та/або за рахунок валютної позиції кредитора) у сумі, необхідній для погашення такої заборгованості позичальника, за поточним курсом, що склався на дату купівлі/продажу/обміну іноземної валюти. Зазначене положення є правом, але не обов`язком кредитора, та не звільняє позичальника від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань по кредиту.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця. Під терміном «дата прострочення сплати суми основного боргу» сторони розуміють перший календарний день, що слідує за вищевказаною датою погашення щомісячного платежу.

Посилання відповідача на неправильний розрахунок заборгованості від 16 липня 2020 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказаний розрахунок відображає актуальний розмір заборгованості та виконаний за весь період використання кредитними коштами, а саме з 2007 року по 2020 рік. Отже, у вказаній справі підлягає дослідженню розрахунок заборгованості виконаний станом на 29 жовтня 2012 року та який долучено до позовної заяви (а.с. 59-60, Т.1).

Не погоджуючись із наданим до суду першої інстанції розрахунком заборгованості, який подав банк, відповідач не надав суду свій розрахунок та не довів ті обставини, на які він посилається у апеляційній скарзі, як це передбачено ст.81 ЦПК України. Таким чином обов`язком суду є перевірка наданих доказів, а не їх розрахунок.

У доводах апеляційної скарги відповідачі також посилаються на неправильне врахування кредитором під час здійснення розрахунку платежів: на суму 1500 дол США від 10 вересня 2010 року, на суму 1500 дол США від 23 листопада 2010 року, на суму 1000 дол США від 03 листопада 2011 року, на суму 1814 дол США від 17 та 31 січня 2011 року, на суму 1695 дол США від 28 лютого 2011 року, на суму 1000 дол США від 05 жовтня 2011 року та на суму 1000 дол США від 12 жовтня 2011 року.

У спростування указаних доводів представником позивача у відзиві на апеляційну скаргу наведені відповідні пояснення щодо порядку зарахування сплачених позичальником сум.

Так, платіж, здійснений 10 вересня 2010 року у розмірі 1500 дол США та платіж у розмірі 1500 дол. США від 23 листопада 2010 року у розрахунку заборгованості на дату 29 жовтня 2012 року містять своє відображення у рядку №40 за розрахунковий період 10 грудня 2010 року -09 січня 2011 року, а саме, 2 175,78 дол. США - зараховано по відсоткам, 0,08 дол. США - зараховано по кредиту, 825,99 дол. США- зараховано по підвищеним відсоткам.

Платіж у розмірі 1000 дол. США від 03 листопада 2011 року відображено у рядку 50 розрахунку заборгованості за розрахунковий період 10 жовтня 2011 року -09 листопада 2011 року.

Вказаний платіж, не міг відображатися у рядку 51 розрахунку (на який вказують відповідачі), оскільки у вказаному рядку відображається розрахунковий період з 10 листопада 2011 року по 09 грудня 2011 року.

17 січня 2011 року ОСОБА_1 було здійснено платіж у розмірі 1800 дол. США та31 січня 2011 року було здійснено платіж у розмірі 14 дол. США, загальний розмірі 1814 дол. США. Вказані платежі відображено у рядку 41 розрахунку заборгованості за відповідний розрахунковий період 10 січня 2011 року - 09 лютого 2011 року.

Крім того, відповідачами вказано, про неправильне зарахування по кредиту у розмірі 319,45 дол. США незважаючи на умови Кредитного договору, що передбачали суму до зарахування по кредиту у розмірі 958,33 дол. США. Відповідне здійснення зарахування у вказаному розмірі позивач обґрунтовує з урахуванням наступного: 15 грудня 2010 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду б/н до Кредитного договору №001-2900/840-0210 від 28 вересня 2007 року з метою реструктуризації кредитної заборгованості. Позичальник зобов`язувався здійснювати щомісячні погашення вчасно, згідно умов вказаної Додаткової угоди та відповідного Графіку погашень (додаток №2 до Кредитного договору №001-2900/840-0210 від 28 вересня 2007 року в редакції Додаткової угоди б/н від 15 грудня 2010 року). Вказаний Графік погашень передбачав погашення основної суми кредиту, простроченої на дату укладення додаткової угоди у розмірі 319,44 дол. США (копія Графіку погашень до Кредитного договору №001-2900/840-0210 від 28 вересня 2007 року в редакції Додаткової угоди б/н від 15 грудня 2010 року знаходиться в матеріалах справи (т. 2 а.с. 180-182).

Платіж здійснений 28 лютого 2011 року у розмірі 1 695 дол. США відображено у рядку 42 розрахунку. З правильністю відповідного розрахунку відповідачі також не погодились, оскільки зараховано по кредиту у розмірі 319,45 дол. США незважаючи на умови Кредитного договору, що передбачали суму до зарахування по кредиту у розмірі 958,33 дол. США. У спростування цих зауважень позивачем зазначено, що вказана сума передбачена Графіком погашень (додаток №2 до Кредитного договору №001- 2900/840-0210 від 28 вересня 2007 року в редакції Додаткової угоди б/н від 15 грудня 2010 року). Вказаний Графік погашень передбачає погашення основної суми кредиту, простроченої на дату укладення додаткової угоди у розмірі 319,44 дол. США.

Платіж здійснений 05 жовтня 2011 року у розмірі 1000 дол. США відображено у рядку 49 розрахунку. З правильністю відповідного розрахунку відповідачі також не погодились, оскільки зараховано по кредиту у розмірі 319,45 дол. США незважаючи на умови Кредитного договору, що передбачали суму до зарахування по кредиту у розмірі 958,33 дол. США.». У спростування цих зауважень позивачем зазначено, що вказана сума передбачена Графіком погашень (додаток №2 до Кредитного договору №001-2900/840-0210 від 28 вересня 2007 року в редакції Додаткової угоди б/н від 15 грудня 2010 року. Вказаний Графік погашень передбачає погашення основної суми кредиту, простроченої на дату укладення додаткової угоди у розмірі 319,44 дол. США.

Платіж здійснений 12 жовтня 2011 року у розмірі 1000 дол. США відображено у рядку 50 розрахунку. Щодо вказаного платежу заявниками аналогічно, як і вище вказано наступне: «зараховано по кредиту у розмірі 319,45 дол. США незважаючи на умови Кредитного договору, що передбачали суму до зарахування по кредиту у розмірі 958,33 дол. США.». У спростування цих зауважень позивачем зазначено, що вказана сума передбачена Графіком погашень (додаток №2 до Кредитного договору №001-2900/840-0210 від 28 вересня 2007 року в редакції Додаткової угоди б/н від 15 грудня 2010 року. Вказаний Графік погашень передбачає погашення основної суми кредиту, простроченої на дату укладення додаткової угоди у розмірі 319,44 дол. США.

Відповідно до наявного у матеріалах справи опису вкладення відзив на апеляційну скаргу із спростуванням наведених у апеляційній скарзі зауважень до розрахунку заборгованості був направлений відповідачам 02 квітня 2021 року. Відповідачі правом на спростування викладених у відзиві на апеляційну скаргу доводів не скористались.

З урахуванням наведених сторонами пояснень судом апеляційної інстанції підстав для визнання наведеного банком розрахунку заборгованості необґрунтованим та неправильним не встановлено.

Доказів повернення заборгованості у повному обсязі, чи доказів у спростування порушення графіку сплати платежів відповідачами не надано.

Тому з урахуванням наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 червня 2013 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 червня 2013 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 4 червня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба