Справа № 161/8413/19 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/732/21 Категорія: 40 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Матвійчук Л. В.,

секретаря Галицької І. П.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кондратюка В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС», Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання правочинів удаваними і недійсними за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 березня 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС», Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання правочинів удаваними і недійсними.

Просить суд визнати удаваним договір про відступлення прав вимоги №148 від 22 березня 2017 року, укладений між ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» як такий, що був вчинений сторонами для приховання договору факторингу. Також просить визнати недійсним договір від 22 березня 2017 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 07 серпня 2007 року та стягнути судові витрати з підстав, викладених в позовній заяві.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС», Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання правочинів удаваним і недійсним задоволено повністю.

Договір про відступлення прав вимоги №148 від 22.03.2017 року, укладений між ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС», визнано удаваним.

Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22 березня 2017 року укладений між ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» визнано недійсним.

Заходи забезпечення позову, які застосовані ухвалою суду від 23 травня 2019 року, у відповідності до вимог ч. 7 ст. 158 ЦПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2021 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС», Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» на користь ОСОБА_2 понесені і документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 гривень.

Не погоджуючись з рішеннями суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судові рішення не можуть вважатись законними та підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В даному судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під оспорюванням права слід розуміти такий стан цивільних правовідносин, за якого між учасниками існує спір з приводу наявності чи відсутності суб`єктивного права у сторін, а також належності такого права певній особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Таким чином, цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів.

Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Постановою Верховного Суду України від 10.07.2007 р. № 26/347-06-6531, визначено поняття договору факторингу, що його містить ЦК України, як такий, що спрямований на фінансування однією стороною іншої шляхом передачі в її розпорядження певної суми громових коштів. Тобто наявне надання фактором послуги. Вона надається за плату, розмір якої визначається договором. При цьому грошова вимога, яка передається клієнтом фактору, не може бути платою за надану останнім фінансову послугу. Отже, якщо за договором факторингу за певну винагороду передається право вимоги грошового боргу, то такий договір є договором факторингу, за яким фактором може бути лише банк або інша фінансова установа. Якщо ж передається право вимоги грошового боргу без плати за послугу або передається за винагороду право вимоги не грошового боргу, то договір не вважається факторинговим, а є договором відступлення права вимоги, і новим кредитором за таким договором може бути будь-яка особа.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні операції у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст.47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

У частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Разом із тим, щодо суб`єктного складу таких правовідносин частина третя статті 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

З матеріалів справи встановлено і підтверджується належними доказами, що 09 березня 2017 року в межах процедури продажу активів ПАТ «Брокбізнесбанк» були проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом №UA-EA-2017-02-21-000016-b (номер лоту Qb2879). Як вбачається із змісту вказаного протоколу, до активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором №486/07 від 07 серпня 2007 року, укладеного між «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 та за договорами забезпечення, а саме земельної ділянки площею 1025 кв.м., житлових будинків загальною площею 158,50 кв.м. та 86,3 кв.м. Переможцем електронних торгів визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Транс».

22 березня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС» (новий кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (далі - банк) був укладений договір про відступлення права вимоги №148, відповідно до умов якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальника та іпотекодавця, зазначених у додатку №1 до цього договору (боржників), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитним договором та іпотечним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку №1 до цього договору (основні договори). Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором (п.1).

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору новий кредитор в день укладення договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору набуває усі права кредитора за основними договорами та в розмірах вказаних в додатку №1 до цього договору, включаючи, але не виключно право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій та інших нарахованих доходів, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, тощо. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів (п.2).

Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 1 042 000,00 грн, відповідно до наступного - грошові кошти у сумі, визначені як різниця між сумою, зазначеною у пункті цього договору, та сумою зазначеною у підпункті 4.1 (гарантійний внесок оператору електронного майданчика), у розмірі 1 021 714,55 грн, сплачені новим кредитором банку до моменту укладення цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор (п.4).

ПАТ «Брокбізнесбанк» не відповідає перед новим кредитором за невиконання або неналежне виконання боржниками своїх зобов`язань за основними договорами (п.6) (а.с.89-90).

Крім того, 22 березня 2017 року між відповідачами був укладений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, в якому зазначено, що він укладається у зв`язку з укладення договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року №148. За умовами договору, первісний іпотекодержатель (банк) відступає новому іпотекодержателю (ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС») права вимоги за іпотечним договором, укладеним між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами та додатками до нього, а новий іпотеко держатель приймає це відступлення.

При цьому судом достовірно встановлено, і це не заперечувалося сторонами по справі, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС» не має статусу банку, або фінансової установи.

З матеріалів справи убачається, що згідно публічного паспорту активу (права вимоги фізичних осіб-індивідуальні позичальники) від 01 липня 2016 року (а.с. 35, загальний залишок заборгованості за кредитом без штрафів та пені складає 7 634 771,14 гривень.

В подальшому 29 березня 2017 року ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» повідомило ОСОБА_2 про відступлення прав вимоги на загальну суму 8 259 407,65 гривень (а.с. 36).

При цьому, рішенням суду від 10 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 486/07 в сумі 2 552 956,92 гривень.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Приймаючи до уваги суму сплачених коштів ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» на користь АТ «Брокбізнесбанк» відповідно до умов укладеного договору про відступлення прав вимоги від 22 березня 2017 року; розмір вимоги, пред`явленої в подальшому ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» до ОСОБА_2 ; оціночну вартість кредиту; а також той факт, що заборгованість за кредитним договором № 486/07 в сумі 2 552 956,92 гривень вже була стягнута з ОСОБА_2 на користь АТ «Брокбізнесбанк» рішенням суду від 10 листопада 2011 року; а також дійсний зміст укладеного договору про відступлення прав вимоги від 22 березня 2017 року, який повністю дублює положення чинного ЦК України щодо договору факторингу, судом вірно встановлено, що ПАТ «Брокбізнесбанк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_2 (боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 1 042 000,00 гривень, які ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору. Тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. За таких обставин ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» надало ПАТ «Брокбізнесбанк» послугу у вигляді сплати на його користь 1 042 000,00 гривень. А ПАТ «Брокбізнесбанк», в свою чергу, фактично сплатив ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» винагороду в розмірі 7 217 407,65 гривень у вигляді різниці між вартістю вимоги, пред`явленої в подальшому до ОСОБА_2 та її вартістю, що є ціною договору факторингу.

Наведене свідчить про те, що укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.

З укладенням договору про відступлення прав вимоги від 22 березня 2017 року відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу юридичну особу, - ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС», яке не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

А тому за таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині визнання договору про відступлення прав вимоги від 22 березня 2017 року удаваним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТзОВ «ВЕСТ ТРАНС» оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року, висловленим по справі №465/646/11 з покликанням на норми ч. 3 ст. 512, ст.. 1054 ЦК України, п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відступлення права вимоги за кредитним договором (тобто заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права) суперечить положенням ч.3 ст. 5123 та ст.1051 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор-банк або інша фінансова установа.

Враховуючи, що ТОВ «Вест Транс» фактично надало фінансову послугу, не маючи статусу фінансової установи і ліцензії, то оспорюваний правочин є недійсним, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства. Визнання удаваним, а отже, недійсним основного договору зумовлює правовий наслідок у вигляді визнання недійсним похідного договору.

Таким чином внаслідок визнання удаваним основного договору про відступлення прав вимоги від 22 березня 2017 року № 148 слід визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 07 серпня 2007 року.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 6 липня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі №161/5127/17 за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Вест-Транс», ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання недійсним аукціону та договорів про відступлення права вимоги відмовлено в задоволенні позову, є безпідставним, зважаючи на те, що в межах справи, на яку покликається сторона апелянта, позивачем ОСОБА_2 заявлено вимоги про визнання недійсним аукціону з продажу права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, правова позиція ОСОБА_2 у цій справі ґрунтувалася на твердженні про недійсність аукціону і внаслідок цього недійсність договорів відступлення, тобто предмет та підстави позову відрізняються за своєю правовою природою.

Покликання на практику Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку судом не взято до уваги, оскільки дана практика не є релевантною до спірних правовідносин.

Що стосується додаткового рішення від 19 березня 2021 року про стягнення витрат за надання правничої допомоги, то воно є законним та обґрунтованим, виходячи з такого.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18, за якою необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

З матеріалів справи убачається, що представник позивача ОСОБА_1 з додержанням визначеного строку подав докази оплати правничої допомоги, а саме: договір про надання правничої допомоги та здійснення представництва, розрахункові квитанції, довідку-розрахунок кількості часу, затраченого адвокатом на здійснення представництва.

З урахуванням наведених процесуальних норм у суд правильно стягнув з відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу, постановивши додаткове рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням особою, що подала апеляційну скаргу, чинного законодавства, спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ТРАНС» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 березня 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року.

Головуючий

Судді :