ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2315/21 Справа № 205/1861/20 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 2-5).

В обґрунтування своїх позовних вимог банк посилався на те, що 25 жовтня 2005 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2 850 грн., який згодом було змінено, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір.

Разом з тим, ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, що призвело до виникнення заборгованості у загальному розмірі, станом на 30 листопада 2019 року, 15 792 грн. 92 коп., з яких: 2 843 грн. 32 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 11 721 грн. 37 коп. - заборгованість за відсотками, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 728 гривень 23 коп. - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь вказану заборгованість, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102, 00 грн..

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором № б/н від 25 жовтня 2005 року по тілу кредиту у розмірі 2 843 (дві тисячі вісімсот сорок три) грн. 32 коп. та 11 721 (одинадцять тисяч сімсот двадцять одна) грн. 37 коп. - відсотків за користування кредитом, а також судовий збір у розмірі 1 938 (одна тисяча дев`ятсот тридцять вісім) грн. 53 коп., тобто, всього 16 503 (шістнадцять тисяч п`ятсот три) грн. 22 коп. У задоволені інших позовних вимог - відмовлено (а.с. 184-186).

Не погодившись з таким рішенням в частині задоволених позовних вимог, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін (а.с.192-195).

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позов в оскаржуваній частині, оскільки не перевірив наявні в матеріалах справи докази та не дослідив належним чином обставини справи.

АТ КБ «ПриватБанк» не скористалося своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, тому справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту, пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, шляхом отримання кредитного ліміту на платіжну карту та сплату відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 14).

Даний договір був укладений шляхом підписання анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до умов договору, відповідачеві було відкрито картковий рахунок в національній валюті України та встановлено ліміт кредитування у розмірі 10 000 гривень, який згодом було змінено (а.с. 172).

Проте, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого, станом на 30 листопада 2019 року, відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 15 792 грн. 92 коп. (а.с. 9-13).

19 травня 2020 року, відповідач подав заяву про застосування позовної давності до вимог банку (а.с.63).

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти не повернуті, правовими наслідками чого є стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 843, 32 грн. та 11 721 (одинадцять тисяч сімсот двадцять одна) грн. 37 коп. - відсотків за користування кредитом, оскільки, в анкеті-заяві, підписаній відповідачем, між сторонами було погоджено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 3% на місяць, тобто, 36 % річних.

Встановивши зазначені обставини справи, колегія суддів, керуючись положенням ст.ст. 526, 530, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму отриманих від Банку грошових коштів не повернув, а тому можливим є стягнути з нього на користь позивача заборгованість за кредитним договором, а саме: по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог Банку, суд першої інстанції посилався на те, що без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, у тому числі, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З приводу заявленої відповідачем вимоги про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» строк на звернення до суду з позовною заявою пропущено не було, оскільки з виписки про рух коштів по картці ОСОБА_1 вбачається, що 01 жовтня 2017 року відбулося поповнення карткового рахунку на суму 495 грн. (а.с. 35).

Однак, погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо з огляду на таке.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки, умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо стягнення з нього заборгованості, є помилковим, оскільки, позивачем пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апелянта з наступних підстав.

Як вбачається з наданої банком виписки по картковому рахунку відповідача за кредитним договором №б/н від 25 жовтня 2005 року, останній раз ОСОБА_1 користувався кредитною карткою 23 березня 2009 року, а останнє самостійне внесення коштів на погашення кредиту ним було здійснено 20 червня 2011 року у сумі 500 грн. (а.с. 37). Після цього будь-яких платежів на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 не вносив.

В подальшому, погашення заборгованості здійснювалось самим банком шляхом автоматичного списання коштів з рахунку без згоди на те відповідача, що не може бути взято до уваги як підстава для переривання перебігу строку позовної давності.

Крім того, Банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що поповнення карткового рахунку, зокрема, від 01 жовтня 2017 року на суму 495 грн., платник ОСОБА_2 , здійснені від імені або в інтересах відповідача, оскільки матеріалами справи не встановлено зазначену особу.

Тоді як, матеріалами справи, а саме - довідкою про перевипуск кредитних карт відповідача, встановлено, що картка перевипускалася 30 жовтня 2008 року зі строком дії до листопада 2011 року (а.с.41).

З наданого банком розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором №б/н від 25 жовтня 2005 року вбачається, що заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 843, 32 грн. виникла і її розмір не змінювався станом на 31 липня 2015 року (а.с.12 зворот), проте з вимогою про стягнення вказаної заборгованості банк звернувся до суду лише 11 березня 2020 року, тобто, після спливу строку позовної давності.

Оскільки, сплив строк позовної давності за тілом кредиту, то він вважається таким, що сплив, і на всі додаткові вимоги, похідні від нього, у зв`язку з тим, що відсотки та пеня нараховуються саме на тіло кредиту.

Представник Банку не скористався своїм правом на подачу відзиву (пояснень або заперечень) на апеляційну скаргу, у тому числі, і стосовно пропуску строку позовної давності.

Посилання позивача у позовній заяві, що ОСОБА_1 , ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг при укладенні кредитного договору б/н від 16 вересня 2011 року, судом не приймаються до уваги, оскільки у вказаній анкеті-заяві, підписаній відповідачем, зазначено лише про випуск заробітної картки і вона не містить даних, що зазначений договір було укладено з метою надання позичальникові кредитних коштів (а.с. 125).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності.

Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що судові витрати покладаються на АТ КБ «ПриватБанк», оскільки у задоволенні позову йому відмовлено, тобто, з позивача також підлягає до стягнення судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 153 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року скасувати.

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1 Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати в розмірі 3 153 грн. 00 коп..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова