ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5734/21 Справа № 214/4894/20 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Прасоловим В.М. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини для навчання без згоди батька, який згодом уточнила.

Вобґрунтування уточненого позову зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 2007 року, який відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2010 року розірваний. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем проживають окремо, останній місце роботи та мешкання приховує, аліменти на дитину не сплачує взагалі, з дитиною не бачиться та не виявляє бажання побачитись з 2011 року.

В 2018 році позивачу вдалося вмовити відповідача ОСОБА_2 надати нотаріальний дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_3 за кордон з нею, взамін на це позивач простила відповідачу борг зі сплати аліментів на 100 000 гривень. Після цього, впродовж з 08 травня 2018 року по сьогодні, відповідач також не платив аліментів жодного разу. На теперішній час позивач офіційно працює лікарем в ТОВ ДК терапія МУДр. Ян Кикал, проживає разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 в Чеській Республіці, отримує гідну зарплатню та може забезпечити дитині гідні умови життя за кордоном, на теперішній час неповнолітня донька ОСОБА_3 відвідує початкову школу Добровіце в Чеській Республіці.

З квітня 2020 року позивач намагається зв`язатись з відповідачем ОСОБА_2 , дзвонить та надсилає смс-повідомлення з проханням надати дитині дозвіл на виїзд за кордон до Чеської Республіки для продовження навчання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 там, щоб не порушувати її сталий спосіб життя. Відповідач повідомлення проігнорував, довівши, що це йому байдуже, та він нічого підписувати у нотаріуса не буде. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали відмову відповідач не надає, його місцезнаходження позивачу невідомо. Тому позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам їхньої спільної дитини, адже виїзд за кордон неповнолітньої доньки ОСОБА_3 обумовлений об`єктивними факторами, сприяє її духовному та фізичному розвитку, що дуже позитивно впливає на дитину.

Тому позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України для навчання, а саме до Чеської Республіки громадянці України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері ОСОБА_1 , в період з 02 липня 2020 року по 02 липня 2021 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2021 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано її пояснення щодо того, що для перетину кордону без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, відповідно до п.п. 2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 та п.2 ч. 13 ст. 71 «Про виконавче провадження», довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі, однак для легального перебування в іншій країні тривалий період в супроводі одного з батьків та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, Законодавство передбачає тільки дозвіл на виїзд за кордон, встановлений рішенням суду.

Апелянт посилається на те, що ненадання дозволу відповідачем на виїзд за межі України порушує особисті немайнові права неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , свободи пересування, право вільно залишати територію України і виїжджати за її межі, права на вільний розвиток особистості на відпочинок та дозвілля.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника виконкому Саксаганської районної у місті ради - Шульц С.Й., яка підтримала рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 2007 року, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2010 року розірвано (а.с. 12).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 11 жовтня 2010 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13).

Відповідно до дозволу проживання та трудового договору, позивач ОСОБА_1 на даний час офіційно працює лікарем, має дозвіл на проживання на території Чеської Республіки, з нею проживає неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка навчається в початковій школі Добровіце (а.с. 15, 18, 23-24, 27).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданої Центрально - Міським відділом державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південно - Східного міжрегіон6ального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 01 січня 2021 року, відповідач ОСОБА_2 , станом на 01 січня 2021 року, має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 102 680 грн. (а.с. 47).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відсутність згоди відповідача не перешкоджає виїзду дитини за кордон, не порушує прав позивача, оскільки відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, тому відповідно до вимог п.п.2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 року, громадяни які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється при наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини для навчання без згоди батька, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Відповідно до статті 313 ЦК України,фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На час розгляду справи існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Порядок виїзду за кордон дітей, громадян України, визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збережено її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечено її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з даним позовом про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини для навчання без згоди батька, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що дитині необхідно продовжити навчання на території Чеської Республіки, щоб не порушувати її сталий спосіб життя, надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька на період з 02 липня 2020 року по 02 липня 2021 року.

Відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України для навчання, а саме до Чеської Республіки громадянці України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в супроводі матері ОСОБА_1 в період з 26 червня 2019 року по 26 червня 2020 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 (а.с. 44-45).

Однак, починаючи з дати закінчення дозволу перебування неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,за межами України, тобто з 26 червня 2020 року позивач не повернула дитину на батьківщину.

Таким чином, оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо тільки після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року по цивільній справі №523/5462/19.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 з тих підстав, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, оскільки в даному випадку позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що дитина перебуває за межами України, тому вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо тільки після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ненадання дозволу відповідачем на виїзд за межі України порушує особисті немайнові права неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , свободу пересування, право вільно залишати територію України і виїжджати за її межі, права на вільний розвиток особистості на відпочинок та дозвілля, оскільки встановленим є факт перебування, на час розгляду справи неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Чеській Республіці разом з матір`ю ОСОБА_1 . Таким чином, оскільки дитина не перетинала кордон України, після наданого дозволу відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України для навчання в період по 26 червня 2020 року, тому вирішення питання щодо надання їй дозволу на виїзд за кордон є передчасним, і може бути вирішено у судовому порядку у разі повернення неповнолітньої ОСОБА_3 до України.

Отже, на підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини для навчання без згоди батька, не підлягає задоволенню, як передчасне, оскільки дитина перебуває за межами України, тому вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо тільки після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову, оскільки в даному випадку в задоволенні вказаних позовних вимог позивача слід відмовити, як передчасних, оскільки дитина перебуває за межами України, тому вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо тільки після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України.

В іншій частині рішення суду повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382,384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2021 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, виклавши їх в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: