Справа № 135/1623/19
Провадження № 22-ц/801/1063/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 рокуСправа № 135/1623/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №135/1623/19 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зняття з реєстраційного обліку та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 24 лютого 2021 року, яке ухвалене суддею Волошиною Т.В. в Ладижинському міському суді Вінницької області, повний текст складено 01 березня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2019 року АТ «Альфа-Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зняття з реєстраційного обліку та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що 06 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та співвласниками нерухомого майна ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в порядку забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №050/25-1052 від 06 червня 2007 року був укладений Іпотечний договір №050/1-523, відповідно до якого останні передали кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Підставою для реєстрації права власності позивача на вказану квартиру є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 06 червня 2007 року, яким передбачена передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі невиконання основного зобов`язання.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 березня 2019 року, індексний номер 158379190 було зареєстровано право власності на спірне майно за АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Таким чином, законним власником спірної квартири з 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа-Банк».

За адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Банк звертався до відповідачів із вимогою про добровільне виселення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, проте колишні власники продовжують користуватись квартирою та відмовляються добровільно виселятись з неї.

Таким чином, АТ «Альфа-Банк» просило суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 24 лютого 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судовий збір.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачі не є власниками спірної квартири, проживають у квартирі без будь-яких правових підстав, створюють перешкоди власникові АТ «Альфа-Банк» в користуванні та розпорядженні належним йому нерухомим майном. Втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили відповідно до ст. 317 ЦК України право користування.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та співвласниками нерухомого майна ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в порядку забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №050/25-1052 від 06 червня 2007 року був укладений Іпотечний договір №050/1-523, що посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вихватнюк Л.А., зареєстрований в реєстрі за №1079, відповідно до якого в іпотеку Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було передано належне ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого виконкомом Ладижинської міської ради народних депутатів Вінницької області 28 вересня 1993 року, видане на підставі рішення виконкому Ладижинської ради народних депутатів від 01 липня 1993 року № 160 та зареєстрованого Тульчинським МБТІ Вінницької області 28 вересня 1993 року в реєстрову книгу № 4, за № 1-932, нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5 6).

Відповідно до п.п. 1.4.1, 1.4.2, 1.4.3 п. 1.4 іпотечного договору іпотекою забезпечувався кредит в сумі 23200 доларів США, що надавався ОСОБА_3 , зі сплатою процентів - 12,85 % річних, сплатою можливої неустойки (пені, штрафу), терміном погашення до 05 червня 2022 року.

Згідно зі ст. 4 іпотечного договору сторони, крім іншого, домовились, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання позичальником основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

15 жовтня 2019 року відбулось припинення Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», де в п.п. 1.2 визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає в Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», що підтверджується рішенням єдиного акціонера Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15 жовтня 2019 року та протоколом позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» (а.с.14 20).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 158379190 від 04 березня 2019 року видно, що 27 лютого 2019 року державним реєстратором Васюрою П.В. КП «Гарант+» було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.8). Також судом досліджено статут АТ «Альфа-Банк» (а.с.23).

З відповіді Відділу ведення реєстру Ладижинської територіальної громади від 16 грудня 2020 року № 23-17-529 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.149).

Крім того, підтверджується копією паспорта громадянина України серія та номер НОМЕР_2 , виданого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в ст. Перевоз, Н-лялінського району, Свердловської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12), а також копією паспорта громадянина України серія та номер НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Шевченкове, Глухівського району, Сумської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13).

19 вересня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_3 вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку (а.с.9).

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.

Звертаючись до суду, позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом надання постійного безперешкодного доступу та визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав, передбачених статтями 316, 317, 319, 321, 328, 383, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира не була придбана за кредитні кошти і належала іпотекодавцям.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У справі, що розглядається, банк як новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні співвласники, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц (провадження № 61-16347св18), від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17 (провадження № 61-1041св18), від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц (провадження № 61-8593св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, встановивши, що позивач набув право власності на спірну квартиру у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», тому й питання про втрату права на користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього Закону. Виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УРСР.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Іпотекодержатель, а нині новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Матеріали справи не містять доказів, що квартира АДРЕСА_3 , є не єдиним можливим місцем їх проживання, отже внаслідок задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом відповідачі можуть стати безхатченками.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених банком позовних вимог.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що рішення у справі було ухвалено без урахування правових висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6ц-709цс16, Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, оскільки правовідносини у цій справі ґрунтується на інших фактичних обставинах.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Міхасішин І.В.