РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Гльоза М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Богунського районний суд міста Житомира м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Територіальної громади в особі Житомирської міської ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міськрайонне управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира 07 грудня 2018 р. звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Територіальної громада в особі Житомирської міської ради, за участю третіх осіб на боці відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Міськрайонне управління у Житомирському районі та м. Житомира Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, в якому просила визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог вказала, що державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:078:0021 серії ЯГ № від 18.04.2008 р. на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виданий з порушенням земельного законодавства, що призвело до накладання земельної ділянки відповідачів на земельну ОСОБА_1 та позбавляє позивачку оформити право власності на земельні ділянки, успадковані після смерті ОСОБА_5 .

В судове засідання представник позивача не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить суду проводити розгляд справи без її участі, наполягала на задоволені позовних вимог.

Представники відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Територіальної громада в особі Житомирської міської ради про день та час слухання справи були належним чином повідомлені.

Представники третіх осіб на боці відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Міськрайонне управління у Житомирському районі та міста Житомира Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про день та час слухання справи були належним чином повідомлені.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 1220 домоволодіння по АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 160 - т. 2 а. с. 88) складається з двох житлових будинків, які 18.07.1949 р. було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 174-176).

Рішенням виконкому міської ради від 16.05.1967 р. № 330 підтверджена можливість виділення жилих будинків у самостійні домоволодіння (довідка на а. с. 214 т. 1).

В подальшому адреси будинків змінювалися у відповідності до рішення виконкому Житомирської міської ради народних депутатів «Про впорядкування адрес будівель, згідно з рішенням міськвиконкому від 11.05.1995 р. № 263 «Про найменування нових, тих, що відокремилися, вулиць і провулків та перейменування деяких топонімічних об`єктів і найменування нових топонімічних об`єктів міста» (т. 2 а. с. 182): один будинок - АДРЕСА_3 , другий будинок - АДРЕСА_3 . (т. 2 а. с. 45).

Згідно рішення виконкому Житомирської міської ради народних депутатів від 11.01.1996 р. № 12 «Про впорядкування адрес будівель, згідно з рішенням міськвиконкому від 11.05.1995р. № 263 «Про найменування нових, тих, що відокремилися, вулиць і провулків та перейменування деяких топонімічних об`єктів» і найменування нових топонімічних об`єктів міста» (т. 2 а. с. 182). адреси будинків по АДРЕСА_3 та 72-А було змінено відповідно на адреси: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 63784866 станом на 01.02.2005 р. обидва будинки були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 .

Співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , якій належить 43/100 ід. ч. домоволодіння, ОСОБА_3 11/100 ід. ч., ОСОБА_2 34/100 ід. ч., ОСОБА_6 12/100 ід. ч. домоволодіння.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 Земельного Кодексу України (далі ЗК України), особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Згідно рішенням виконкому Житомирської міської ради від 12.02.1998 р. № 58, зокрема пункту 104.1, 104.2, 104.3 додатку до даного рішення, (т. 2 а. с. 125) ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був наданий дозвіл на отримання у власність земельних ділянок зі складу присадибної ділянки домоволодіння по АДРЕСА_1 . (т. 2 а. с. 193).

Згідно Державного акта на право власності на землю серії ІІ-ЖТ № 0445222 від 13.04 1998 р. (т. 2 а. с. 125) ОСОБА_8 отримала у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,0340 га. по АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2005 р., виданого нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Кулініч Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-186, земельну ділянку після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала її дочка ОСОБА_2 (том 2 а. с. 99).

На підставі даного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 801489 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0340 га., як складової частини земельної ділянки площею 0,0276 га., розташованої по АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер 100780021, що перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_9 ( т. 2 а. с. 133) та частина земель залишилася у комунальній власності (т. 2 а. с. 107).

Згідно рішення 11-ої сесії 24-го скликання Житомирської міської ради від 28.05.2003 р. № 193 ОСОБА_5 було передано у власність дві земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_4 :

- земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 0430 га. з кадастровим номером :10:078:0001, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЖТ № 176142 від 18.12.2003 р. (т. 1 а. с. 15), та земельна ділянка для садівництва площею 0,0725 га. з кадастровим номером :10:078:0002, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЖТ № 176141 від 18.12.2003 р. (т.1 а. с.16).

Після смерті ОСОБА_5 майно успадкувала її дочка ОСОБА_1 , якій відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину за відсутністю Витягу з Державного земельного кадастру щодо вищевказаних земельних ділянок, згідно відповідної постанови нотаріуса № 244 від 15.07.2017 р. (т. 1 а. с. 9),

Згідно повідомлення про відмову у наданні відомостей з Державного земельного кадастру № 5882 від 24.07.2018 р. та повідомлення про відмову у наданні відомостей з Державного земельного кадастру № 5883 від 24.07.2018 р. державним кадастровим реєстратором було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі Витягу з ДЗК на земельні ділянки з кадастровими номерами :10:078:0001 та :10:078:0002, які належали її матері ОСОБА_5 її матері за відсутності відомостей про земельні ділянки у Державному земельному кадастрі (т.1 а. с. 85-86).

Згідно висновку судового експерта ОСОБА_10 № 233/11-2020 від 30.11.2020 р. за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи земельна ділянка з кадастровим номером :10:078:0021 накладається у площині на земельні ділянки з кадастровими номерами :10:078:0001 та :10:078:0002 і сформовано за рахунок їх площі.

Таким чином, при формуванні земельної ділянки з кадастровим номером :10:078:0021 співпадає з земельними ділянками ОСОБА_5 , в зв`язку з чим позивач позбавлена права оформити право власності на земельні ділянки, успадковані після смерті її матері.

З пояснень представника позивача відомо, що про порушення права на оформлення спадкових прав на земельну ділянку з подальшим з`ясуванням причини наявності перешкод в реалізації своїх прав, зокрема, щодо наявності оспорюваного Державного акта про право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивачу стало відомо після видачі нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 15.07.2017 р. за № 244.

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку 07.12.2018 р.

Таким чином, суд вважає, що строки позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем не пропущено.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно зі ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній до 05.03.2009 р.) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно зі ст. 125 ЗК України (поточна редакція, чинна після 05.03.2009 р.) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав).

Статті 116, 118 ЗК України передбачають, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади.

Частиною 5 ст.116 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

За положеннями ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як вбачається із ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

За правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 16, 21, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 12, 19, 38, 39, 123 Земельного Кодексу України, постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. ст. 2-5, 10-13, 18, 23, 76, 81, 133, 141, 178, 258, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Територіальної громади в особі Житомирської міської ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міськрайонне управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, задовольнити.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :10:078:0021, серія ЯГ № 801489 виданий на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18.04.2008 р.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюєтьс - з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка