ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8956/20
провадження № 2/753/879/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді - Сирбул О.Ф.

за участю секретаря - Лаптєвої Ю.М.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа-Приватний нотаріус Верповська Олена Володимирівна про визнання договору дарування недійсним,-

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири №1331 від 27.05.2020, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною про дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.09.2019 у справі №752/19375/19 задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Приватним виконавцем Бердаром М.М. 10.12.2019 відкрито виконавче провадження ВП№60839600 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва №752/19375/19 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 боргу в сумі 340 000,00 грн., інфляційних втрат в сумі 35020,00 грн., 3% річних в сумі 107 03,00 грн., судового збору в сумі 3857,23 грн, витрат на адвоката в сумі 10200,00 грн., а всього 399 780,23 грн. В ході виконавчого провадження було встановлено, що майна за боржником не зареєстровано. Також було встановлено, що між боржником ОСОБА_4 та ОСОБА_5 03.02.2010 було укладено шлюб, а 15.08.2011 за дружиною боржника ОСОБА_5 була зареєстрована на праві власності квартира за адресою АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим, виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_4 в розмірі 1/2 частини у спільному сумісному майні подружжя квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 .

Ухвалою Дарницького районного суду від 14.04.2020 у справі №753/4096/20 подання приватного виконавця задоволено частково - визначено, що частка боржника ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,30 кв.м. (зареєстрованій за ОСОБА_5 , рішення про державну реєстрацію від 15.08.2011, підстава: договір купівлі-продажу від 30.07.2011), становить 1/2 частину цього майна.

Вказана ухвала суду 14.05.2020 була відправлена на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та отримана ними 27.05.2020.

27.05.2020 спірна квартира була перереєстрована за ОСОБА_6 .

Так, відповідно до інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.06.2020 квартира за адресою АДРЕСА_1 , 27.05.2020р. зареєстрована за ОСОБА_6 відповідно до договору дарування №1331 від 27.05.2020.

Згідно змісту договору дарування №1331 від 27.05.2020 ОСОБА_5 за згодою свого чоловіка ОСОБА_4 безоплатно передала у власність належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 рідному брату ОСОБА_6 .

У результаті боржник виявився без майна.

Укладений договір дарування №1331 від 27.05.2020 позивач вважає фіктивним та таким, що порушує законні права позивача, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів, що є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Укладення ОСОБА_5 договору дарування майна зі своїм братом ОСОБА_6 відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2020 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 10.06.2020 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.10.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився, про розгляд був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не подав.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у судове засідання не з`явились, від них у матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутність, у яких також проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 , у судовому засіданні позовних вимог не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову за викладених у відзиві обставинах.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Верповська О.В. в судове засідання не прибула, про дату час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.09.2019 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 340 000,00 гривень; інфляційни втрати - 35 020,00грн., 3% річних - 10 703,00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 3857,23 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн.

У зв`язку із примусовим виконанням рішення суду постановою приватного виконавця Бердаром М.М. від 10.12.2019 відкрито виконавче провадження ВП №60839600 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва №753/19375/19 виданого на стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 боргу в сумі 340 000,00 грн., інфляційних втрат в сумі 35 020,00 грн., 3% річних в сумі 107 03,00 грн., судового збору в сумі 3857,23 грн, витрат на адвоката в сумі 10 200,00 грн., а всього 399 780,23 грн.

Надані позивачем докази свідчать про те, що виконавче провадження відкрито лише відносно боржника ОСОБА_4 .

Як зазначає у позовній заяві позивач, що в ході виконавчого провадження було встановлено, що будь-якого майна за боржником ОСОБА_4 не зареєстровано.

Також, судом встановлено та не оспорювалось сторонами, ОСОБА_4 з 03.02.2010 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 зареєстровано на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 60,30 кв.м., яка була набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2011.

27 травня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Верповською О.В., у відповідності до якого, ОСОБА_5 безоплатно передала у власність (дар) належну на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , який прийняв цей дар, та набув право особистої приватної власності.

Також згідно вказаного договору відчужувана за цим договором квартира належала дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №808.

Предмет дарування на час укладання спірного договору не знаходився в заставі, не перебував під обтяженням, зареєстрованим на користь позивача.

Щодо предмета дарування відсутні були будь-які рішення щодо звернення стягнення на нього на користь позивача, визнання права власності на нього за позивачем, передачі його позивачу у власність тощо.

На момент укладання спірного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору.

Вказаний договір укладався за згодою чоловіка ОСОБА_4 , що засвідчено приватним нотаріусом під час укладення договору.

Зі змісту вказаного договору вбачається, що ні позивач, ні відповідач ОСОБА_4 не є сторонами оспорюваного договору.

Таким чином, судом встановлено, що спірний договір дарування квартири посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Окрім того, з тексту оспорюваного договору вбачається, що сторони договору, тобто ОСОБА_5 та ОСОБА_6 попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками зазначеного договору, усвідомлюючи природу цього правочину, та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, уклали цей договір.

Тобто, договір дарування укладався його сторонами свідомо, з метою передачі майна обдарованій безоплатно, без будь-яких умов та застережень.

А воля саме сторін оспорюваного договору була спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені цим укладеним договором.

Приватним нотаріусом на виконання вимог Закону України «Про нотаріат» було встановлено осіб, а також перевірено відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту квартири.

За змістом ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, що відповідно за законом не можуть їм належати.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є різновидом правочинів, за якими відбувається відчуження майна на користь інших осіб та є підставою для припинення права власності дарувальника і виникнення права власності на обумовлену договором річ у обдарованого. Припинення права власності на майно позбавляє попереднього власника здійснювати права, які становлять зміст права власності, тобто володіти, користуватись та розпоряджатись майном.

Із змісту ст. 717 ЦК України випливає, що характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Тобто метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення).

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Позивач звертаючись до суду з заявленим позовом, посилається на положення ст. 234 ЦК України, як на підставу визнання недійсним правочину. Вказує, що укладення договору дарування №1331 від 27.05.2020 є фіктивним та таким, що порушує законні права позивача, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів, що є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 27.03.2019 у справі 607/15555/17-ц.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним.

У силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 13 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу.

Суд вважає спроможними обставини, на які посилається позивач, втім не може їх врахувати виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у ході виконання вказаного рішення суду приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бердар М.М. звертався до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , якою він володіє спільно з ОСОБА_5 , та накладення на неї арешту.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.04.2020 подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара М.М. задоволено частково.

Оскільки у ОСОБА_4 наявне невиконане боргове зобов`язання та відсутність іншого майна, за рахунок якого можливо провести виконання судового рішення, окрім нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю з ОСОБА_5 , судом визначено частку боржника ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,30 кв.м. (зареєстрованій за ОСОБА_5 , рішення про державну реєстрацію від 15.08.2011, підстава: договір купівлі-продажу від 30.07.2011), становить 1/2 частину цього майна.

У позовній заяві позивач стверджує, що, позивач після отримання ухвали суду від 14.04.2020 по справі № 753/4096/20, був укладений оспорюваний договір, але жодних підтверджень при цьому позивачем не було надано.

Разом з тим, доказів щодо обізнаності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з наявною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.04.2020 та заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.09.2019 та виконавчим провадження відкритим на примусове виконання рішення матеріали справи не містять.

Крім того, ухвалою суду у справі № 753/4096/20 за поданням приватного виконавця Бердара М.М. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, судом встановлено, що «судові повістки, які направлялись боржнику, стягувачу та ОСОБА_5 повернулися без вручення із відмітками «вибув» боржник та ОСОБА_5 », що свідчить про необізнаність відповідачів про судовий розгляд вказаного подання виконавця.

Посилання позивача про те, що про копію ухвали суду від 14.04.2020 було надіслано на адресу місця реєстрації ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , та отримані 27.05.2020, тобто у день укладення спірного договору, що свідчить про належне повідомлення боржника про наявність вищевказаних рішень, на підтвердження чого представником відповідача надано копію рекомендованого поштового листа від 25.03.2020, який повернувся до суду із відміткою «вибув», судом оцінюється критично, оскільки по-перше на зворотньому поштовому повідомленні наявний запис на 14.04.2020 09 30, що вказує на направлення судом тільки судової повістки адресату, по-друге адресатом вказана ОСОБА_5 а не ОСОБА_4 , тобто позивачем та/або його представником не надано до суду належних та допустимих доказів того, що на момент укладення договору дарування від 27.05.2020 відповідачі були обізнані про наявність ухвали суду від 14.04.2020 та вказані обставини не вказують про належне повідомлення про вручення судових документів боржнику.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ухвала суду від 14.04.2020 у справі №753/4096/20, на момент звернення позивача з вказаним позовом, не набрала законної сили, з огляду на наступне.

Оскільки Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID -19)» розділ ХП «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398,407,424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Відповідно до статті 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження продовжений до закінчення строку карантину, всі судові рішення судів першої інстанції, які були ухвалені під час дії карантину, набудуть чинності лише після його закінчення, тобто коли закінчиться строк на апеляційне оскарження.

17 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-IX, яким внесені зміни, зокрема у пункт З розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України та у пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID -19)" № 540-ІХ від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Відповідно до пояснень представника відповідача, було подано заяву про перегляд заочного рішення суду від 10.09.2019.

Дані про те, що відповідача було відомо про винесену 14.04.2020 Дарницьким районним судом м. Києва ухвалу в матеріалах справи відсутні, тому не має підстав вважати, що відповідач ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування діяла умисно, з метою приховати майно від звернення на нього стягнення за зобов`язаннями власника.

Згідно ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду": 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Стаття 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності за положеннями ст. 321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності.

Тобто, ОСОБА_5 мала право вільно розпоряджатися своїм майном як власник, згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України.

Також слід зазначити про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування, ОСОБА_5 не мала будь-яких боргових зобов`язань перед позивачем, суд вважає, що договір дарування був укладений з наміром створення реальних правових наслідків, обумовлених цим договором, знаючи заздалегідь, що він буде виконаний і не матиме інших цілей, ніж ті, що передбачені правочином.

Тобто, оспорюваний правочин було вчинено з дотриманням вимог ст. 215 ЦПК України.

У відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст. 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, суд звертає також увагу на те, що ухвалою суду від 14.04.2020 у справі № 753/4096/20 суду приватному виконавцю було відмовлено в накладенні арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на те, що накладення арешту на визначену судом частку боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, відноситься до повноважень виконавця.

Відомостей щодо накладення арешту на квартиру саме приватним виконавцем у період між винесенням ухвали з 14.04.2020 та укладення оспорюваного договору 27.05.2020 матеріали справи не містять, що могло б унеможливити укладання договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання недійсним договору дарування квартири є необґрунтованими, недоведеними та таким, що не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не надано доказів про обізнаність відповідачів про існування ухвали суду від 14.04.2020, та не надано доказів того, що договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27.05.2020 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В., за реєстровим № 1331, за своїм змістом суперечить вимогам закону та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 263-265, 268, 354,355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа-Приватний нотаріус Верповська Олена Володимирівна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: