ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/484/21
Провадження №2/477/532/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.

розглянувши без участі сторін в підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області про визнання права довічного користування земельною ділянкою в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на право постійного користування земельною ділянкою, площею 4,8 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої в межах території Воскресенської селищної ради Вітовського району. Однак оформити своє спадкове право вона не взмозі через відмову нотаріуса, якому вона не представила документ про право власності на майно.

Вказувала, що є спадкоємицею після смерті чоловіка і прийняла спадщину згідно з вимогами закону ст. 1225 та ст. 1218 ЦК України, тому просила визнати за нею право на постійне користування землею.

В судове засіданні сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, надали заяви з проханням розглянути справу без їх участі, при цьому позивачка в своїй заяві позовом підтримала та просила його задовольнити, представник відповідача селищної ради в своїй заяві позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін в підготовчому судовому засіданні згідно з положеннями ст. 200 ЦПК України, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який на час смерті проживав та був зареєстрований в с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області.

Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме та рухоме майно, а також і на права, які належали спадкодавцю на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до державного акту, виданого Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області на підставі рішення цієї сільської ради від 06 серпня 1992 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 568, він мав право постійного користування земельною ділянкою площею 4,8 га для ведення селянського (фермерського) господарства в межах території Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області.

Слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський.

Також, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 719-р Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області Михайло-Ларинська сільська рада Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області увійшла до складу Воскресенської селищної ради миколаївського району Миколаївської області.

Часом відкриття спадщини є день її смерті.

На час смерті ОСОБА_2 діяли положення Цивільного кодексу України 2003 року (далі ЦК України).

Так, норми ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Оскільки заповіту ОСОБА_3 не встановлено, то спадкування після його смерті повинно здійснюватися за законом.

Цивільний кодекс України визначає п`ять черг спадкоємців за законом, про що виписано у ст. ст. 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги відносяться діти, дружина та батьки померлого.

Відповідно до довідки Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 06 червня 2020 року, на час смерті ОСОБА_2 з ним ніхто не проживав і не був зареєстрований.

В той же час, відповідно до спадкової справи, заведеної після його смерті приватним нотаріусом Вітовського нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П., із заявою про прийняття спадщини в передбачений законом шестимісячний строк звернулася дружина ОСОБА_1 (позивачка).

Інші спадкоємці першої черги за законом дочки померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини після смерті батька.

Таким чином позивачка є єдиною спадкоємицею першої черги за законом і прийняла спадщину.

В подальшому, вона оформила в порядку спадкування право власності на нерухоме майно померлого у вид квартири, будинку та земельних ділянок, проте отримала 10 грудня 2020 року від нотаріуса письмове роз`яснення про неможливість оформлення спадщини на земельну ділянку, площею 4,8 га призначену для ведення селянського (фермерського) господарства, оскільки вона, на виконання положень п. 4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не представила правовстановлюючий документ на підтвердження права власності на неї.

За пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз`яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Державний акт про право постійного користування спадкодавиці був виданий за час дії ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року.

Статтею 7 ЗК Української РСР було передбачено, що постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема громадянам України для ведення особистого підсобного господарства.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку.

22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення N 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х Перехідні положення ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).

Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц виклала наступні правові позиції щодо спадкування права постійного користування земельною ділянкою. Так, згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них.

Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Належність спадкодавцю ОСОБА_2 права на постійне користування земельною ділянкою, площею 4,8 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, підтверджується вказаним вище державним актом.

Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що право постійного користування земельною ділянкою належало ОСОБА_2 і це право входить до складу спадщини після його смерті, а тому в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачці як спадкоємиці за законом, яка прийняла спадщину після його смерті.

В позасудовому порядку вирішити це питання позивачка не взмозі через зміни в законодавстві щодо реєстрації права на нерухоме майно і неперереєстрацію державного акту спадкодавцем за свого життя.

Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права на нерухомість в порядку спадкування за законом.

За викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування земельною ділянкою, площею 4,8 га, призначену для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану в межах території Воскресенської селищної ради Вітовського району (раніше територія Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району) Миколаївської області, яка належала померлому згідно державного акту, виданого Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області на підставі рішення цієї сільської ради від 06 серпня 1992 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 568.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 14 червня 2021 року.

Суддя Р.В. Козаченко