КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 2601/7773/12 Головуючий у суді першої інстанції - Хоменко В.С.
Номер провадження № 22-ц/824/6351/2021 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, у якій просив суд:

- визнати неправомірними рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. по виконавчому провадженню № 61340057 щодо виставлення на продаж квартири ОСОБА_1 предмета іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 47,60 кв.м., житловою площею - 30,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на електронних торгах ДП «Сетам», лот № 440969;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. по виконавчому провадженню № 61340057 припинити продаж квартири ОСОБА_1 предмета іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на електронних торгах ДП «Сетам», лот № 440969.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 посилався на те, що дії приватного виконавця щодо передачі квартири боржника на реалізацію є неправомірними, оскільки він не має у власності іншого нерухомого майна і на ці правовідносини поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Скаржник вважав, що приватний виконавець не мала права призначати оцінку майна у даному виконавчому провадженні, так як дана квартира вважається предметом іпотеки згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, вказував, що цільове призначення кредитних коштів відповідно до кредитних договорів № 003-2008-337 від 20 лютого 2008 року та № 003-2008-342 від 20 лютого 2008 року - споживчі потреби, та виконання зобов`язань за зазначеними договорами забезпечується іпотекою об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначав, що у нього на праві власності перебуває лише дана квартира, яка використовується ним для постійного проживання та є його єдиним житлом, у вказаній квартирі він має зареєстроване місце проживання.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким визнати неправомірними рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. по виконавчому провадженню № 61340057 щодо виставлення на продаж квартири ОСОБА_1 предмета іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 47,60 кв.м., житловою площею - 30,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на електронних торгах ДП «Сетам», лот № 440969.

ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції не враховано надані ним докази, відповідно до яких з 2015 року у нього відсутнє будь-яке житлове майно, а тому хибним є висновок суду про наявність у боржника іншого житлового майна, а саме: житловий будинок - об`єкт незавершеного будівництва, загальною площею 50,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а також чотирьохкімнатна квартира, загальною площею 83,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Окрім того, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику й аж ніяк не об`єктом нерухомого житлового майна.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О., відповідно до якого вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу вважає законною та обґрунтованою.

Приватний виконавець у відзиві вказує, що дія мораторію відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про запобігання корупції». Відповідно до отриманих відомостей, виконавцем було встановлено, що боржник ОСОБА_1 є керівником та засновником ТОВ «ПІ ЕС ЕЙ КОНСАЛТИНГ ЕНД МЕНЕДЖМЕНТ СИСТЕМЗ». Таким чином оскільки ОСОБА_1 є суб`єктом Закону України «Про запобігання корупції», то й дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на нього не поширюється.

ОСОБА_3 зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок - об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 50,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а також чотирьохкімнатна квартира загальною площею 83,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, враховуючи, що у боржника у власності перебуває інше нерухоме житлове майно та він є суб`єктом Закону України «Про запобігання корупції», квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні поданої скарги ОСОБА_1 мотивував своє рішення тим, що з матеріалів справи вбачається, що перевіркою приватного виконавця встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок - об`єкт незавершеного будівництва, загальною площею 50,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а також чотирьохкімнатна квартира загальною площею 83,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Вказано, що доказів на підтвердження зворотного матеріали справи не містять. Зазначене, матеріалами справи, доводами заявника не спростовано.

Виходячи із наведених вимог закону та враховуючи встановлені судом обставини, що мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції дійшов до висновку, що на квартиру АДРЕСА_1 , не розповсюджуються дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» й дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію ДП «Сетам» квартири АДРЕСА_1 є правомірними.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40). У рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року суд нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Першого Протоколу.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Положеннями частини першої статті 18 ЦПК України також визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, - і за її межами.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 зазначав про порушення приватним виконавцем чинного законодавства, зокрема, положень Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №003-2008-337 про надання Банком позичальнику в кредит на споживчі потреби грошових коштів в розмірі 90000 (дев`яносто тисяч) швейцарських франків строком користування до 10 лютого 2038 року зі сплатою 9,95% річних, та Кредитний договір №003-2008-342 строком користування до 10 лютого 2028 року зі сплатою 11,45%. (а.с.6-11, 31-36 т.1).

Відповідно до укладених сторонами Додаткових угод до Кредитного договору №003-2008-337 сторони погодили з 10 липня 2009 року по 09 липня 2010 року встановлювалася відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 3,29% річних; з 10 липня 2010 року по 09 липня 2015 року - 12,48% річних; з 10 липня 2015 року -10,95% річних. (а.с.18-30, т.1).

Відповідно до укладених сторонами Додаткових угод до Кредитного договору №003-2008-342 з 10 липня 2009 року по 09 липня 2010 року встановлювалася відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 3,24% річних; з 10 липня 2010 року по 09 липня 2015 року -15,49% річних; з 10 липня 2015 року - 13,45% річних (а.с.42-55, т.1).

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №003-2008-337, 20 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 003-2008-337-Р (далі - Договір поруки-1), а також 27 липня 2009 року було укладено Додаткову угоду б/н до Договору поруки-1, якою узгоджувалася зміна розміру відсоткової ставки (а.с.56-62, т.1).

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №003-2008-342 між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 003-2008-342-Р (надалі - Договір поруки-2). 27 липня 2009 року було укладено Додаткову угоду б/н до Договору поруки-2, якою узгоджувалася зміна розміру відсоткової ставки (а.с.63-69, т.1).

За умовами Договорів поруки, поручитель зобов`язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 що виникають з умов кредитних договорів.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року, задоволено позов ПАТ «Універсал банк». Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованість за кредитним договором № 003-2008-337 від 20 лютого 2008 року в сумі 100 209,49 швейцарських франків, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 864 417,08 грн, заборгованість за кредитним договором № 003-2008-342 від 20 лютого 2008 року в сумі 34 204,00 швейцарських франків, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 295 047,12 грн, а всього стягнуто 1 159 464,20 грн заборгованості та 3 219,00 грн судового збору. (а.с.113-17, 229-232, т.1)

В подальшому, за рішенням суду стягувачу видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання.

Крім того, матеріалами справи також підтверджується факт укладення договору іпотеки між ВАТ «Універсал Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) від 20 лютого 2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру загальною площею 47,60 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами №003-2008-337 від 20 лютого 2008 року та №003-2008-342 від 20 лютого 2008 року (а.с.109-112, т.3).

В подальшому, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. 20 лютого 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61340057 з примусового виконання виконавчого листа №2601/7773/12, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 19 лютого 2018 року (а.с.125-126, т.3).

В матеріалах справи наявний протокол №496491 проведення електронних торгів, що мали місце 12 серпня 2020 року з приводу лота №432128 - двокімнатної квартири, загальною площею 47,6 кв.м., житловою - 30,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стартова ціна - 1 350 640 грн (а.с.161, т.3).

Також наявний протокол №503943 проведення електронних торгів, що мали місце 28 вересня 2020 року з приводу лота №440969 - двокімнатної квартири, загальною площею 47,6 кв.м., житловою - 30,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стартова ціна - 1 080 512 грн (а.с.162, т.3).

Крім того, відповідно до заяви АТ «Універсал Банк» від 29 вересня 2020 року, адресованої приватному виконавця Лановенко Л.О. вбачається, що банк має намір залишити за собою нереалізоване майно за початковою ціною, визначеною на початок проведення електронних торгів - 1 080 512 грн (а.с.163, т.3).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. від 30 вересня 2020 року встановлено:

- що при примусовому виконання ВП №61340057 приватним виконавцем описано майно боржника, а саме іпотека: двокімнатна квартира, загальною площею 47,6 кв.м., житловою - 30,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка передана стягувачу в іпотеку;

- 03 липня 2020 року приватним виконавцем відповідно до ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для визначення вартості описаного майна боржника. Реєстраційний номер ВП 61340057. Згідно письмового звіту з експертної оцінки, вартість квартири складає - 1 350 640 грн;

- приватним виконавцем сформовано та передано до ДП «СЕТАМ» заявку на реалізацію арештованого майна №4019 від 13 липня 2020 року;

- згідно протоколу ДП «СЕТАМ» №496491 від 12 серпня 2020 року торги не відбулися у зв`язку з відсутністю цінової пропозиції від жодного учасника;

- згідно протоколу ДП «СЕТАМ» №503943 від 28 вересня 2020 року торги не відбулися у зв`язку з відсутністю цінової пропозиції від жодного учасника;

- до приватного виконавця надійшла заява від стягувача про бажання залишити за собою нереалізоване майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 47,6 кв.м., житловою - 30,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначене, приватний виконавець постановив передати стягувача АТ «Універсал Банк» в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2601/7773/12 від 19 лютого 2018 року, що видав Голосіївський районний суд міста Києва наступне майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 47,6 кв.м., житловою - 30,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 1 080 512 грн, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.167-168, т.3).

В той же день, 30 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Лановенко Л.О. було складно Акт про реалізацію предмета іпотеки (а.с.169-170, т.3).

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 1 та 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із статтею 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частини 7 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», яка допускає звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Разом з тим, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, за недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту.

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є сукупність зазначених вище обставин, оскільки вказаний закон не підлягає застосуванню до будь-яких правовідносин, що випливають із договору іпотеки.

В матеріалах справи міститься довідка від 09 листопада 2020 року, складена за результатами проведеної позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. щодо здійснення виконавчого провадження №61340057, відповідно до якої вказано, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок - об`єкт незавершеного будівництва, загальною площею 50,3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а також чотирьохкімнатна квартира загальною площею 83,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Вказано, що оскільки у ОСОБА_1 у власності перебуває інше нерухоме житлове майно, дії приватного виконавця щодо реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_5 вчинені з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.171-175, т.3).

Згідно із копією договору купівлі-продажу житлового будинку - об`єкта незавершеного будівництва від 25 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 (покупець) вбачається, що продавець продав, а покупець купив у власність житловий будинок - об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.205-207, т.3).

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України (частина 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Відповідно до положень статті 3 вказаного закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Крім того, відповідно до положень статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.

На тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вказаний правочин є недійсним з моменту його вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_1 , відповідно до положень законодавства, є об`єктом будівництва, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження та який не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства (статті 1 Закону України «Про іпотеку»). Визначення щодо об`єкта незавершеного будівництва міститься й в статті 331 ЦК України, де зазначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Враховуючи вказані положення закону, яку дають визначення об`єкту незавершеного будівництва, колегія суддів вважає, що об`єкт, за адресою: АДРЕСА_3 не є нерухомим житловим майном, а тому й не підпадає під дію положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Щодо наявності у особи ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , то слід зазначити наступне.

В матеріалах справи міститься копія договору дарування квартири від 11 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , відповідно до якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_7 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 83,3 кв.м., в тому числі житлової - 53,0 кв.м. (а.с.214-217, т.3).

Таким чином, у ОСОБА_1 відсутні права власності на зазначену квартиру.

Системний аналіз матеріалів справи та вимог закону дає підстави для висновку, що станом на день прийняття рішення приватним виконавцем про передачу на реалізацію предмета іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 47,6 кв.м., житловою - 30,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 не перебувало у власності іншого нерухомого житлового майна, на яке можна звернути стягнення.

Однак, щодо тверджень приватного виконавця Лановенко Л.О. про те, що ОСОБА_1 є суб`єктом Закону України «Про запобігання корупції», а тому на нього не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми.

Відповідно до ст. 80, 81, 83, 97 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 65 Господарського кодексу України керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

На зазначених осіб поширюються положення ст. 22 Закону України «Про запобігання корупції», що стосуються заборони використання свого становища та пов`язаних з цим можливостей, а також положення ст. 60, які забороняють відмовляти фізичним або юридичним особам в інформації, надання якої цим фізичним або юридичним особам передбачено законом; надавати несвоєчасно, недостовірну чи не в повному обсязі інформацію, яка підлягає наданню відповідно до закону.

Відповідно до відомостей, які містяться в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є керівником юридичної особи ТОВ «ПІ ЕС ЕЙ КОНСАЛТИНГ ЕНД МЕНЕДЖМЕНТ СИСТЕМЗ», а також є засновником (учасником) ТОВ «Центр ІНОВАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ» (а.с.152-160, т.3), а тому на нього не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки останній є суб`єктом Закону України «Про запобігання корупції».

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №755/17990/19 (провадження №61-7240св20).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що висновок суду першої інстанції щодо належності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_4 є помилковим, однак інші обставини судом встановлені правильно, тому висновок щодо правомірності дій приватного виконавця Лановенко Л.О. є вірним у зв`язку з чим ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року є законною та обґрунтованою, а подана скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 09 червня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв