Справа № 581/309/21
Провадження № 2/581/136/21
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2021 року сел. Липова Долина

Липоводолинський районний суд Сумської області в складі: головуючого - судді Бутенка Д.В., за участю секретаря судового засідання Бочкун Л.І., сторін по справі, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Липова Долина цивільну справу спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Сутність заявленої до суду вимоги

У червні 2021 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 травня 2005 року та витягу з Державного реєстру правочинів вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У даному будинку вона проживає разом із дітьми: сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначала, що у вищезазначеному будинку зареєстрований також її колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який після розірвання шлюбу у 2017 році з ними не проживає, він переїхав жити до будинку своїх батьків у с. Московське Роменського району Сумської області. На її прохання припинити реєстрацію свого місця проживання в зазначеному будинку відповідач не реагує, таким чином порушуючи її права. Через реєстрацію її колишнього чоловіка у її житловому будинку вона не може отримати допомогу від держави для малозабезпечених дітей, а тому змушена самостійно виховувати двох дітей на одну заробітну плату та пенсію по інвалідності. Просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Позиція позивача, відповідача по даній справі

Позивачка ОСОБА_1 у суді підтримала заявлений позов із вищевикладених підстав та додатково суду пояснила про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний у 2002 році під час перебування у шлюбі з відповідачем за спільнонабуті з ним кошти, на той час сім`я складалася із подружжя та однієї дитини; після народження другої дитини спільне сімейне життя з відповідачем розладилося та у 2017 році в судовому порядку їх спільний з відповідачем шлюб був розірваний; більше трьох з половиною років вона з відповідачем не спілкувалася, він переїхав жити до батьківського будинку в с. Московське і вона не бажає бачити свого колишнього чоловіка у вищезазначеному будинку, оскільки він зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки та має значну заборгованість по аліментам.

Відповідач ОСОБА_2 у суді позов визнав за умови того, що позивачка поверне йому його особистий одяг та взуття, яке вона більше двох років утримує в будинку і в житлове приміщення не допускає. Підтвердив те, що він у період спільного проживання однією сім`єю з позивачкою отримував значні доходи, які дозволяли заощадити кошти для придбання зазначеного будинку, в нотаріальній конторі він, як член сім`ї позивачки, надавав згоду на оформлення будинку на її ім`я; через півтора місяці після розлучення у 2017 році він двічі вживав заходи для того, щоб отримати власні особисті речі від позивача, проте ці спроби виявилися безрезультатними і з того часу він проживав у будинку свого брата в с. Московське, проте власного житла він на даний час не має.

Процесуальні дії суду у даній справі

Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 03 червня 2021 року у даній справі відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 23 червня 2021 року о 13 год. 20 хв. 23 червня 2021 року ухвалено остаточне рішення суду по справі.

Установлені судом фактичні обставини даної справи

Із фотокопій паспорта громадянина України та пенсійного посвідчення вбачається те, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у сел. Липова Долина Липоводолинського району Сумської області, є інвалідом ІІІ групи (трудове каліцтво) встановлене безстроково (а.с.3-4, 15-16).

Відповідно до довідки ОСОБА_1 працює прибиральницею виробничих приміщень у ТОВ «Завод Кобзаренка», за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року отримала дохід, який перевищує мінімальну зарплату у розмірі 69483 грн. 66 коп. (а.с.17).

Із фотокопії договору купівлі-продажу від 04 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Бондаренко О.В., вбачається те, що продавець ОСОБА_5 передав, а покупець ОСОБА_1 придбала у власність цілий житловий будинок із господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , набуття будинку проводилося за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 за 3000 гривень, що підтверджується фотокопіями витягу з Державного реєстру правочинів № 960416 від 04 травня 2005 року та технічного паспорту на житлове приміщення (а.с. 5-7).

У шлюбі від відповідача позивачка народила сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками дітей записані: батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_1 (а.с. 8).

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2017 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 14 березня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Липоводолинського районного управління юстиції, актовий запис № 5 (а.с.9).

Із фотокопії витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 квітня 2021 року № 143-189/01-07, сформованого Центром надання адміністративних послуг Липоводолинської селищної ради, вбачається те, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10).

Згідно з фотокопіями актів, виданих Центром надання адміністративних послуг Липоводолинської селищної ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.12).

Норми права, які підлягають застосуванню у даній справі

Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Указані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2ст. 64 цього Кодексу(дружина, їх діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї, в тому числі й колишнього, права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поважними причинами відсутності члена сім`ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо.

Висновки суду по суті заявленої вимоги

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позов є необґрунтованим та у його задоволенні слід відмовити.

Судом установлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 травня 2005 року позивачка придбала будинок із господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений будинок належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як такий, що був придбаний подружжям, а тому ОСОБА_2 є співвласником цього нерухомого майна.

Відповідач, як колишній член сім`ї позивачки (рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2017 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано), зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Як випливає з актів 21 квітня 2021 року та 01 червня 2021 року, складених Центром надання адміністративних послуг Липоводолинської селищної ради, відповідач ОСОБА_2 не проживає в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , хоча і зареєстрований за даною адресою, а фактично проживає по АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилалася на те, що її колишній чоловік, який зареєстрований в спірному будинку, з 2017 року, тобто понад один рік, не проживає в ньому, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права його користування цим житлом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Частиною 3 статті 368 ЦК України (в редакції, чинній на момент набуття спірного будинку по АДРЕСА_1 , у власність) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розподіл спільного майна подружжя станом на день розгляду справи не проведено.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вирішуючи вимогу щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на вказаний будинок в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Обставини непроживання ОСОБА_2 у будинку з 2017 року, підтверджені відповідними актами з місця проживання (а.с.12) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом його володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де він бажає проживати чи перебувати, у той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке перебуває у його власності.

Сам факт незвернення ОСОБА_2 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг не є достатніми для позбавлення відповідача права користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до нього вимог про відшкодування ним витрат пропорційно його умовної частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку в спірному будинку в розумінні статей 346, 365 ЦК України суду не надано, а тому суд уважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.

Таким чином, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній у будинку за місцем реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього, а також не є підставою для позбавлення відповідача права користування зазначеним житлом.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та недоведеність позивачкою цієї вимоги. Крім цього, позивачкою обраний неналежний спосіб захисту цивільного права, застосування якого також значно обмежить права іншого співвласника зазначеного нерухомого майна на користування та володіння ним.

Розподіл судових витрат по справі

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з позивачки необхідно стягнути на користь держави 200 грн. 00 коп. в якості зменшеного судом при поданні позову до суду розміру судового збору, який позивачка повинна була сплатити до початку розгляду даної справи по суті.

Керуючись ст. ст. 319, 346, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 13, 81, 89, 141, 142, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Стягнути на користь держави з ОСОБА_1 200 (двісті) гривень в якості зменшеного судом при поданні позову до суду розміру судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду через Липоводолинський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Липоводолинський районний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер фізичної особи платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактична адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер фізичної особи платника податків НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення суду складено 25 червня 2021 року.

Суддя Д. В. Бутенко