ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/265/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

сторін: представника відповідачів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 - адвоката Баранець О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу №607/21070/14-ц за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору поруки, ухваленого суддею Грицаком Р.М., повний текст рішення суду складено 04 грудня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення 61715,59 дол. США боргу по кредиту та 205399,15 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості. В обгрунтування вимог посилається на те, що 06.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року ПАТ «УкрСиббанк», скорочено - банк) та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого відповідач ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 59 500 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,5 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 5.07.2028 року. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі Поручителі) 06.07.2007 року було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого поручителі зобов`язалися відповідати в повному обсязі за виконання відповідачем ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору №0. Взяті на себе зобов`язання відповідачі не виконують, внаслідок чого станом на 28.12.2017 року виникла заборгованість в сумі 61 715,59 дол. США, з яких : 42 720,43 дол. США -кредитна заборгованість; 18 995,16 дол. США - заборгованість по відсотках за користування кредитом та нараховану пеню в розмірі 82 229,70 грн. за прострочення сплати кредиту та пеню за прострочення сплати відсотків в розмірі 123 169,45 грн.

На підставі вищенаведеного просить стягнути солідарно з відповідачів в користь позивача вищевказану суму заборгованості та понесені судові витрати.

12.03.2021 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до АТ УкрСиббанк про визнання недійсним договору поруки від 06 липня 2007 року №1 до договору № 0 від 06 липня 2007 року в частині укладення договору між «УкрСиббанк» та поручителем ОСОБА_4 посилаючись на те, що 06 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який перейменований в Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі Банк) та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним: договором між ПАТ «УкрСиббанк» та рядом поручителів, серед яких ОСОБА_4 , укладений договір поруки № 1 від 06 липня 2007 року. На підтвердження вимог до ОСОБА_4 до матеріалів справи, додано копію договору поруки № 1 від 06 липня 2007 року, у якому однією із сторін вказаного договору є ОСОБА_4 . Однак, підпис на договорі поруки не належить йому, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення оспорюваного договору поруки та є підставою для визнання такого договору недійсним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2020 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 06 липня 2007 року в розмірі 49 621,12 доларів США, та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 10 000 гривень.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 06 липня 2007 року відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 3654,00 грн. судового збору в рівних частках, а саме по 1218.00 грн. з кожного.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання частково недійсним договору поруки задоволено.

Визнано недійсним договір поруки №1 від 06 липня 2007 року до кредитного договору № 0 від 06 липня 2007 року в частині укладення договору між ПАТ «УкрСиббанк» та поручителем ОСОБА_4 .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 768,40 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі АТ УКРСИБАНК просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УКРСИББАНК» заборгованості за відсотками за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 року в розмірі 12 094,47доларів США; відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» пені за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 року в розмірі 195 399,15 грн.; відмови у стягненні на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості та пені за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 року з поручителя ОСОБА_4 ; задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до АТ «УкрСиббанк» про визнання частково недійсним договору поруки.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» про солідарне стягнення з позичальниці ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ "УкрСиббанк" заборгованості за відсотками за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 року в розмірі 12 094,47 доларів США; задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» пені за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 року в розмірі 195 399,15 грн.; задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення на користь АТ «УкрСиббанк» з поручителя ОСОБА_4 (солідарно з позичальницею ОСОБА_1 ) заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 року в розмірі 61 715,59 доларів США та пені за даним договором в розмірі 205 399,15 грн.; відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до АТ УкрСиббанк про визнання частково недійсним договору поруки.

В іншій частині рішення суду не оскаржується і підстав щодо його перегляду в апеляційного суду немає відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду, викладені у оскаржуваному рішенні не відповідають фактичним обставинам справи та неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права щодо відмови у стягненні заборгованості за відсотками за користування кредитом. Домовленість сторін щодо строку нарахування полягає у нарахуванні процентів до моменту повернення коштів та є вирішальною при оцінці спірних правовідносин та застосування положень ст.1048 ЦК України. З урахуванням п.1.3.3. Кредитного договору нарахування процентів здійснюється до моменту повернення позики. Вказує на те, що оскільки суд першої інстанції встановив факт неналежного виконання відповідачами зобов`язань та домовленості сторін про право нарахування відсотків до моменту повернення коштів, АТ УкрСиббанк має повне право на нарахування процентів та їх отримання до моменту повернення кредиту у повному обсязі.

Окрім того, судом першої інстанції необґрунтовано зроблено висновок щодо наявності підстав для зменшення стягуваної пені, нарахованої АТ «УкрСиббанк» за порушення позичальницею ОСОБА_1 зобов`язань за Кредитним договором, що не відповідає обставинам справи.

Також зазначає, що в частині вирішення позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_4 та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до банку в основі оскаржуваного рішення покладені оцінка та посилання на висновок експерта №1396/1397/1919-22 від 18.12.2019 року, однак суд не врахував ряду порушень вимог, котрі висуваються до таких експертних висновків Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень затверджених наказом Мінюсту від 08.10.1998 року за №53/5. Експертне дослідження проведене із порушенням вимог законодавства України та висновків Верховного Суду щодо дотримання даних вимог, оскільки експериментальні зразки підпису ОСОБА_4 були надані експерту лише на окремих аркушах нелінованого паперу.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 . Та ОСОБА_2 ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу ПАТ Укрсиббанк залишити без задоволення. Вказує на те, що твердження Банку про те, що судом незаконно відмовлено у стягненні заборгованості по відсоткам, яка нарахована Банком після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та подачі позову до суду, не відповідає нормами чинного законодавства та судовій практиці.

28 жовтня 2014 року банком на адресу позичальника та поручителів направлено вимогу від 27 жовтня 2014 року про дострокове повернення усієї суми заборгованості за кредитом у строк не пізніше 32 дня від дати отримання цієї вимоги, в сумі 48705,70 дол., тому строк виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним 06.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 , на підставі положень частини другої статті 1050 ЦК Українита пунктів 6.1.2, 6.2 кредитного договору був змінений кредитором з 2028 року на 02 листопада 2014 року.

Оскільки банк звернувся до Позичальника із вимогою достроково повернути кредит та подав позов до суду, припинилося право для нарахування відсотків за кредитом згідно з договором.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів адвокат Баранець О.А. заперечила апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним та обгрунтованим, доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Від представника ОСОБА_4 адвоката Кузнєцової М.А. 3 червня 2021 року надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи з метою особистої участі у судовому засіданні не подали. А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, та з врахуванням думки представника відповідачів, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за відсутності.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення .

Згідно зі ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції щодо вирішення зустрічних позовних вимог не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом установлено, що 06 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі Банк) та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого Банк надав, а відповідач ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 59 500 дол. США та зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 05.07.2028 року та сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 9.5 % річних, згідно встановленого графіку гашення кредиту.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, за порушення відповідачем ОСОБА_1 термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань передбачених кредитним договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, позивач має право вимагати від відповідача додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором, 06.07.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі - Поручителі) 06.07.2007 року було укладено Договір поруки №1, відповідно до умов якого поручителі зобов`язалися відповідати в повному обсязі за виконання відповідачем ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору №0.

З матеріалів справи вбачається, що позивач повністю виконав умови договору та надав відповідачці ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в смі 59500 дол. США, що підтверджується заявою на видачу готівки №176 06.07.2007 року.

ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань по кредитному договору не виконувала належним чином, у встановлені договором та графіком погашення заборгованості терміни кредит не сплачувала.

28 жовтня 2014 року банком на адресу позичальника та поручителів направлено вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості за кредитом у строк не пізніше 32 дня від дати отримання цієї вимоги, в сумі 48705,70 дол. США.

Позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 отримали вимоги 31.10.2014 року, поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - 05.11.2014 року.

Таким чином, строк виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним 06.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року ПАТ «УкрСиббанк» ) та відповідачем ОСОБА_1 , на підставі положень частини другої статті 1050 ЦК України та пунктів 6.1.2, 6.2 кредитного договору був змінений кредитором з 2028 року на 02 листопада 2014 року. Кредитор звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителів про стягнення заборгованості в грудні 2014 року.

Згідно із уточненими позовними вимогами, станом на 28.12.2017 року заборгованість по поверненню кредитних коштів становить 61 715,59 дол. США, з яких 42 720,43 дол. США - кредитна заборгованість; 18 995,16 дол. США - заборгованість по відсотках за користування кредитом.

У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору банком нараховано пеню в розмірі 82 229,70 грн. за прострочення сплати кредиту та пеню за прострочення сплати відсотків в розмірі 123 169,45 грн.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якій одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати пост сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання и обов`язку.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 від 06 липня 2007 року із позичальниці ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі неналежно виконують свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, а тому із них підлягає до стягнення заборгованість за кредитом у розмірі 49621,12 доларів США (заборгованість за тілом кредиту станом на 28 грудня 2017 року 42720 доларів США та заборгованість зі сплати процентів 6966,69 доларів США станом на 12 грудня 2014 року 66,00 доларів США сплачених після пред`явлення вимоги 19 січня 2015 року, а на загальну суму заборгованості по процентах 9600,69 доларів США) та пеня в сумі 10000 грн.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1ст. 530 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 610 ЦК Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1ст. 612 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1ст. 626 ЦК України).

Згідно ч.1ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, і договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України).

Відповідно ж до ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1ст. 1054 ЦК України).

Відповідно ж до ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У свою чергу, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина перша статті 1049 ЦК України установлює обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок ( ч.3 ст. 1049 ЦК України).

Згідно із розрахунком заборгованість відповідача за тілом кредиту станом на 28 грудня 2017 року становить 42 720,43 доларів США.

Відмовляючи у стягненні процентів за кредитним договором, нарахованими після 18 грудня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтованим є нарахування процентів, яке відбулося до пред`явлення дострокової вимоги про повернення заборгованості, однак, право кредитора нараховувати проценти за користування кредитом припинилося зі спливом зміненого строку кредитування 18 грудня 2014 року, тому починаючи із зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується із наведеними висновками суду.

Пунктом 1.3 договору встановлено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту процентна ставка встановлюється у розмірі 9,5 % річних.

Нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця (п.1.3.3 договору).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків, які нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику і які ще не передані останнім у власність банку відповідно до умов договору в строк з 06 липня 2007 року до 05 липня 2028 року.

У межах строку кредитування до 05 липня 2028 року відповідач повинен, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 01 по 10 число (включно) кожного місяця.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по процентах за користування кредитом станом на 28 грудня 2017 року останнє погашення заборгованості відбулося 08 грудня 2014 року.

Згідно уточнених позовних вимог від 12 березня 2015 року заборгованість зі сплати процентів станом на 12 грудня 2014 року становила 6966,69 доларів США.

Позов банку до відповідача з вимогою погашення заборгованості подано до суду 18 грудня 2014 року.

Суд врахував, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19, яка є обов`язковою до застосування судами у спірних правовідносинах у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що на користь банку підлягають стягненню відсотки за кредитним договором у розмірі 6900,69 дол. США (6966,69 доларів США - 66,00 дол. США, сплачених після пред`явлення вимоги 19 січня 2015 року), нарахування яких відбулося до пред`явлення дострокової вимоги про повернення заборгованості, якою змінено строк кредитування.

Твердження апеляційної скарги, що суд неправильно застосував ст. 1048 ЦК України, якою передбачено право позивача на нарахування відсотків за кредитним договором до моменту повного виконання договору повного погашення заборгованості відповідачами, колегія суддів не приймає до уваги, так як такі твердження суперечать правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19, яку суд першої інстанції обґрунтовано застосував.

За таких обставин, не можуть бути визнані обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що при розгляді справи підлягали врахуванню правові позиції Верховного Суду по справах №0417/12368/2012 (постанова від 30.05.2018 року), №274/5179/14-ц (постанова від 03.05.2018 року), №311/4189/15-ц (постанова від 25.04.2018 року), №755/30334/14-ц (постанова від 04.04.2018 року), які були прийняті до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Зменшуючи розмір нарахованої пені до 10000 грн. суд першої інстанції правильно виходив із обставин відсутності доказів на доведеність збитків позивача, відсутність фінансової спроможності у відповідачів сплатити штрафні санкції у заявленому розмірі. Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому колегія суддів із ним погоджується.

Так, з матеріалів справи вбачається, що станом на 28 грудня 2017 року розмір нарахованої пені складає 205399,15 грн. з яких: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 82229,70 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 123169,45 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Баранець О.А. звернулася до суду із заявою про зменшення розміру неустойки посилаючись на те, що збитки в розумінні статті 22 ЦК України позивачу завдані не були та просить врахувати, що ОСОБА_1 не працює та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей внаслідок чого її матеріальне становище є скрутним. Разом з цим відповідач ОСОБА_2 також не має стабільного доходу, тому сплата неустойки у заявленому розмірі одночасно із сплатою заборгованості за кредитом стане для нього непосильним тягарем.

Згідно з ч.3 ст.549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 89 ЦПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що правовідносини щодо надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов`язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів.

Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В частинах третій, наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Отже, враховуючи відсутність доказів на доведеність збитків позивача, обставини щодо значного збільшення вартості валюти долара США по відношенню до національної валюти гривні України, що спричинило відсутність фінансової спроможності у відповідачів сплатити штрафні санкції у заявленому розмірі, а також фінансовий та майновий стан позичальниці, котрий є скрутним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зменшення суми нарахованої пені до 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого зменшення судом розміру пені не заслуговують на увагу колегії суддів, як такі, що спростовуються матеріалами справи доказами у справі про майновий стан позичальниці відповідачки у справі ОСОБА_1 , котра має на утриманні троє дітей та є безробітною, із її заяви про зменшення неустойки вбачається, що несвоєчасне повернення кредиту та виникнення заборгованості було зумовлено різким падінням гривні стосовно долара США, а відтак різким та дуже значним зменшення доходу в еквіваленті до долара США, крім того, як встановлено судом першої інстанції банк не поніс жодних матеріальних збитків, оскільки на його корись стягнуто заборгованість в доларах США та стягнуто відсотки за кредитним договором. Розмір пені визначений у договорі є значно завищеним і є несправедливою умовою договору для споживача кредитних послуг, а відтак сплата пені для є непосильним тягарем для сторони договору. Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає неспроможними твердження банку в апеляційній скарзі, що суд неправильно застосував ч.1 ст.611, ч.3 ст.549 ЦК України.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у стягненні заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 від 06 липня 2007 року із поручителя ОСОБА_4 в повному обсязі із мотивів, що він не підписував договору поруки №1 від 06 липня 2007 року до кредитного договору №0 від 06 липня 2007 року.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до вимог ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

У частинах першій, другій статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Так, вирішуючи позовні вимоги в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пені за Кредитним договором з поручителя ОСОБА_4 , суд підставно виходив із тих обставин, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів, ОСОБА_4 не підписував договору поруки №1 від 06 липня 2007 року до кредитного договору №0 від 06 липня 2007 року, представником позивача не надано доказів на підтвердження обставин, за яких позивачем було укладено договір поруки та не надано доказів, що поручитель виконував зобов`язання за договором, а тому вказаний договір є нікчемним та не породжує юридичних наслідків для відповідача ОСОБА_4 щодо його виконання.

Твердження апеляційної скарги, що експертне дослідження проведене із порушенням вимог законодавства України та висновків Верховного Суду щодо дотримання даних вимог, оскільки значна кількість вільних зразків підпису не відповідали об`єкту дослідження, експериментальні зразки підпису ОСОБА_4 були надані експерту лише на окремих аркушах нелінованого паперу не заслуговують на увагу апеляційного суду. Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2019 року у даній справі було призначено проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів проведення якої доручено експертам Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, експертів попереджено про кримінальну відповідальність за ст.384,385 КК України.

На виконання вищевказаної ухвали суду надано висновок експерта №1396/1397/19-22 від 18 грудня 2019 року за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів в ході дослідження встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 на договорі поруки №1 від 06 липня 2007 року до кредитного договору №0 від 06 липня 2007 року виконано рукописним способом, без попередньої технічної підготовки та використання механічних засобів відтворення при цьому підпис від імені ОСОБА_4 виконано не ним, а іншою особою.

Твердження апелянта про неналежне відібрання зразків підпису є надуманими та необгрунтовані належним чином.

Для проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи надавалися як вільні зразки підпису і тексту ОСОБА_4 на папері аналогічному до паперу на якому був складений оспорюваний договір поруки, які відбиралися працівником суду, а також документи, які містили підпис ОСОБА_4 за період близький до укладення спірного договору поруки, що відображено у висновку експерта №1396/1397/19-22 від 18 грудня 2019 року за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.

За вимогами ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду щодо задоволення зустрічного позову про визнання частково недійсним договору поруки.

Так, задовольняючи частково зустрічний позов про визнання частково недійсним договору поруки суд керувався тим, що в договорі поруки від 06 липня 2007 року до кредитного договору № 0 від 06 липня 2007 року підпис вчинено не ОСОБА_4 , якого зазначено поручителем, останній не мав наміру вчиняти оскаржуваний договір поруки та не підписував його.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов таких висновків із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У частинах першій, другій статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Встановлено, що 06.07.2007 року з метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі Поручителі) було укладено Договір поруки №1, відповідно до умов якого поручителі зобов`язалися відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_7 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору №0.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2019 року у даній справі було призначено проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів проведення якої доручено експертам Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На виконання вищевказаної ухвали суду надано висновок експерта №1396/1397/19-22 від 18 грудня 2019 року за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів, в ході дослідження яких встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 на договорі поруки №1 від 06 липня 2007 року до кредитного договору №0 від 06 липня 2007 року виконано рукописним способом, без попередньої технічної підготовки та використання механічних засобів відтворення при цьому підпис від імені ОСОБА_4 виконано не ним, а іншою особою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок: «що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав і у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Тернопільського міськрайонного суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору поруки не відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині зустрічного позову не визначився з правовою природою спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення вказаних позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню в частині зустрічного позову з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору поруки.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При розподілі судових витрат, апеляційний суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 1152,60 грн, котрий помилково не був сплачений при поданні апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» за оскарження судового рішення суду першої інстанції щодо вимог зустрічного позову.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в суді апеляційної інстанції за оскарження рішення суду в частині вирішення первісного позову у сумі 5481 грн покласти на акціонерне товариство «УкрСиббанк» в межах сум, ним понесених.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства УКРСИББАНК задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2020 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору поруки скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним відмовити.

В іншій частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2020 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 1152,60 грн. судового збору.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в суді апеляційної інстанції у сумі 5481 грн. покласти на акціонерне товариство «УкрСиббанк».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 9 червня 2021 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.