Справа № 634/1239/20
Провадження № 2/634/131/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2021 року

Сахновщинський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Зимовського О.С.,

за участю секретаря судового засідання - Лісняк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Сахновщина Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що він є власником будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але за вищевказаною адресою не проживає з квітня 2019 року, особистих речей та майна, яке належить їй в будинку немає. Перед виїздом на проживання до іншого населеного пункту, відповідач добровільно не знялася з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, тому позивач звернувся до суду.

Ухвалою суду від 22.10.2020 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити та не заперечував проти винесення заочного рішення, а також відмовився від клопотання щодо виклику та допиту свідків в судовому засіданні.

Відповідач по справі ОСОБА_2 повідомлялася про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на сайті суду та направлення судових викликів і повідомлень за адресою зареєстрованого її місця проживання.

Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою Сахновщинського районного суду Харківської області від 25.05.2021 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду даної справи.

Дослідивши позовну заяву та матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 21.03.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Давиденко О.В., зареєстрований в реєстрі під №527 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.08.2020 року №220036196 (а.с. 8, 10).

Згідно копії рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 28.08.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 10.11.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сахновщинського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №72 розірвано (а.с. 11).

Відповідно до довідки Сахновщинської селищної ради Харківської області від 03.02.2020 року №375 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи, фактично проживає одна (а.с. 12).

Згідно довідок Сахновщинської селищної ради Харківської області від 10.06.2020 року №1032 та від 10.06.2020 року №1033, ОСОБА_2 , 1964 року народження зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає (а.с. 13, 14).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 від 25.05.2020 року, ОСОБА_1 проживає в даному будинку «одиноко». В даному будинку зареєстрована, але не проживає колишня дружина ОСОБА_2 (а.с.15).

Відповідач ОСОБА_2 за згодою позивача, як член сім`ї зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Конституцією України ст.41, ст.47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин.

Перевіривши під час судового розгляду обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

Підстави позову, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки ці питання підлягають вирішенню в інший передбачений законом спосіб.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами як факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні - понад один рік, так і обставини не поважності причин не проживання відповідача в будинку, право користування якого остання має і отримала його зі згоди власника будинку як член сім`ї. А от же за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 89, 206, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням - відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Сахновщинський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: /підпис/

Копія вірна. Суддя: