Номер провадження: 22-ц/813/4807/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року, АТ «УКРСИББАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту у розмірі 76 439,78 дол. США, що станом на 23.07.2014 року за курсом НБУ - 11.670029 за 1 долар США еквівалентно 892054,47 гривень, з яких заборгованість за кредитом 66 425,63 доларів США, заборгованість зі сплати процентів 9 305, 51 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату процентів 708,64 доларів США, а також стягнути в рівних частках з відповідачів на користь позивача судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року були задоволені позовні вимоги у повному обсязі.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду у березні 2017 року ОСОБА_4 подав заяву про перегляд заочного рішення, за наслідками розгляду якої, ухвалою суду від 18 липня 2017 року, заочне рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року було скасоване.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, якою просила визнати недійсним кредитний договір укладений між нею та АТ «УкрСиббанк». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2019 року зустрічний позов ОСОБА_1 був об`єднаний із первісним позовом АТ «УКРСИББАНК».

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 доводила наступне: кредитний договір є недійсним в зв`язку з тим, що при його укладанні Банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від Позичальника інформацію щодо сукупної вартості кредиту, не попередив останнього про валютні ризики.

Позивач за зустрічним позовом зазначила, що їй не було надано в супереч вимогам ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в письмовому вигляді повної інформації про умови кредитування. Реальна відсоткова ставка за користування кредитними коштами є більша ніж зазначена в кредитному договору на рівні 12,5 % річних.

Таким чином, Банк використав нечесну підприємницьку діяльність та ввів позичальника в оману, що є підставою для визнання недійсним укладено спірного договору.

Крім того, ОСОБА_1 надала до суду заяву про застосування позовної давності, в якій зазначила про те, що у разі встановлення судом факту пропуску АТ «УкрСиббанк» строків позовної давності, просить їх застосувати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року позовну заяву Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 ) в солідарному порядку на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (р/р НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, , МФО 351005) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.03.2007 року у розмірі 76 439,78 доларів США, що станом на 23.07.2014 року за курсом НБУ - 11.670029 за 1 долар США еквівалентно 892054,47 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 ) в рівних частках на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (р/р НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, , МФО 351005) суму судового збору в розмірі 3 654 гривень.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу, Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання, призначене на 13.05.2021 року, з`явився представник Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» - Горик В.М. та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Третя особа - ОСОБА_6 до суду не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, що вбачається з матеріалів справи.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 100 000,00 доларів США, а Позичальник зобов`язався повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів кожного місяця, в строк до 03.03.2019 року.

За користування кредитними коштами Позичальник зобов`язався сплачувати проценти зі ставкою 12,5 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03.03.2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 99772 та з ОСОБА_4 договір поруки № 99773.

Відповідачі належним чином не виконували умови Кредитного договору та договорів поруки, в зв`язку з чим АТ «УкрСиббанк» направив Позичальнику та Поручителям письмові вимоги від 23.06.2014 року про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня, в зв`язку з чим на 32 день набув право вимагати дострокового повернення всієї суми кредитних коштів, нарахованих процентів та неустойки.

В обґрунтування своїх позовних вимог Банк надав наступні докази: копія договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03.03.2007 року, копія договорів поруки, копія паспортних даних відповідачів, копії вимог про дострокове повернення кредиту, довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Крім того, факт укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів в іноземній валюті підтверджується обраним ОСОБА_1 способом захисту, а саме зустрічним позовом про визнання спірного договору недійсним з мотивів ненадання їй інформації про валютні ризики.

03.03.2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 99772.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» повністю обгрунтовані та доведені, а тому підлягають задоволенню та стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.03.2007 року у розмірі 76 439,78 доларів США, що станом на 23.07.2014 року за курсом НБУ - 11.670029 за 1 долар США еквівалентно 892054,47 гривень. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору , суд першої інстанції дійшов до висновку, що надані позивачем докази не є належними, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та недоведенмим.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме з п. 8.1. Кредитного договору, що позичальник за порушення сплати процентів сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті також передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а тому разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 14-64цс19.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності позовних вимог первісного позивача про стягнення неустойки в валюті кредиту - доларах США.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув на користь первісного позивача суму відсотків у розмірі 1 563,00 доларів США за період з 23.06.2014 по 23.07.2014.

В обґрунтування посилається на направлення Банком на адресу боржників досудової вимоги № 30-11/13666 від 23.06.2014 та вказує на те, що з моменту направлення досудової вимоги кредитний договір припинив свою дію, а кредитор відповідно втратив право на нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів відповідача про неправомірне нарахування відсотків за період з 23.06.2014 року по 23.07.2014 року в зв`язку з направленням вимоги про дострокове повернення кредиту.

Так, дослідивши кредитний договір, апеляційний суд встановив, що порядок дострокового повернення кредиту сторони врегулювали розділом 12 кредитного договору, передбачивши направлення досудової вимоги кредитором на адресу боржників. Відповідно до розділу 12 кредитного договору право на дострокове повернення всієї суми кредиту та нарахованих відсотків виникає на 32 день з моменту отримання боржниками відповідної вимоги Банку.

Як вбачається з матеріалів справи, письмові вимоги були направлені АТ «УКРСИББАНК» 23.06.2014 року, таким чином строк повернення всієї суми кредиту настав 25.07.2014 року. Отже строк виконання основного зобов`язання був змінений з 03.03.2019 року на 25.07.2014 року, що надавало право кредитору нараховувати проценти до 23.07.2014 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26.12.2018 у справі № 520/14393/13-ц.

В поданій апеляційній скарзі представник апелянта також зазначає, що наданий Банком розрахунок заборгованості не відповідає дійсній заборгованості в зв`язку з тим, що кредитні кошти були надані в національній валюті, а також в зв`язку з перерахуванням на рахунки Банку значно більшої суми, ніж та що зазначена в розрахунку.

На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять жодного доказу про те, що кошти отримувались в національній валюті України та крім того апелянт не спростувала доводи АТ «УкрСиббанк» щодо порушення умов договорів, внаслідок чого виникла заборгованість. Заперечуючи проти визначеного позивачем розміру заборгованості, свого розрахунку заборгованості та доказів на його підтвердження відповідачі не надали.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 також зазначає, що на підтвердження невірності складеного Банком розрахунку заборгованості до суду було надано економічне дослідження спеціаліста ОСОБА_7 , з якого вбачається що розмір заборгованості перед AT «УКРСИББАНК» складає лише 12 242,00 доларів США.

На думку апелянта, матеріали справи містять два рівноцінних письмових докази - розрахунок заборгованості наданий первісним позивачем та економічне дослідження. На думку апелянта, суд не врахував висновки, що містяться в економічному дослідженні та ухвалив неправомірне рішення. ОСОБА_1 також вказує на те, що в матеріалах справи відсутні первині бухгалтерські документи, які б підтверджували розмір заборгованості.

На вказані посилання апелянта, апеляційний суд зазначає, що доказом по справі може бути зокрема висновок експерта. Однак, надане економічне дослідження не є висновком експерта, тому не може прийматись судом як належний та допустимий доказ.

Як встановлено судом, експертне дослідження проведене фізичною особою ОСОБА_7 , який позиціонує себе як спеціаліст у сфері економічних досліджень. Як підставу для здійснення даного роду досліджень до нього додано ксерокопію диплому бакалавра з фінансів.

Крім того, текст економічного дослідження крім посилання на законодавчі акти та визначення термінів не містить будь-яких інших обґрунтувань, додана до нього таблиця не відповідає фактичним обставинам справи, а економічне дослідження не містить підпису під висновком.

Крім того пунктом 1.1.2. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 1 345,00 доларів США.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що розрахунок заборгованості, наданий АТ «УкрСиббанк» є обгрунтованим, а тому позовні вимоги Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню та стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.03.2007 року у розмірі 76 439,78 доларів США, що станом на 23.07.2014 року за курсом НБУ - 11.670029 за 1 долар США еквівалентно 892054,47 гривень, з яких заборгованість за кредитом 66 425,63 доларів США, заборгованість зі сплати процентів 9 305, 51 доларів США за період з 03.04.2007 року по 23.07.2014 року, пеня за несвоєчасну сплату процентів 708,64 доларів США за період з 23.07.2013 року по 23.07.2014 року.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги АТ «УКРСИББАНК» у повному обсязі та стягнув суму пені в іноземній валюті доларах США, що відповідає правововій позиції Верховного Суду в постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 14-64цс19.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимогОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладання спірного договору), перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`заний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Законодавством не було встановлено чітких форм, зокрема як додатку або ж частини Кредитного договору, закріплення (оформлення) даних відомостей між Позичальником та Кредитором.

В той же час, Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а саме п. 2.4. встановлювалось, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Кредитний договір був укладений 03.03.2007 року до прийняття Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, що спростовує необхідність отримання письмового підтвердження споживача.

Пунктом 10.13 Кредитного договору передбачено, що підписання даного договору свідчить про те, що перед його підписанням позичальник отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 тим самим, погодилась, з ціллю його використання, встановленими умовами кредитного договору.

Позиція ОСОБА_1 щодо неповідомлення її про можливі валютні ризики спростовується умовами п. 10.2. Кредитного договору, відповідно до якого Банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі зміни грошово-кредитної політики НБУ, наприклад девальвації гривні до долара США.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на невірний висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Вважає, що кредитний договір є недійсним, оскільки при укладенні спірного правочину Банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та не попередив останню про валютні ризики, що позбавило позичальника можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування.

На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вимоги зустрічного позову стосуються саме визнання недійсним кредитного договору з підстав невідповідності вимогам законодавства та використанням нечесної підприємницької практики та ненадання повної інформації перед укладенням договору.

Проте, ненадання інформації не є підставою для визнання кредитного договору недійним, тобто доводи як позову так і апеляційної скарги в цій частині не стосуються предмету доказування в контексті змісту позовних вимог за зустрічним позовом.

Зокрема, у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016р. провадження № 6-35260ск15.

Крім того апеляційний суд зазначає, що позичальник ОСОБА_1 протягом певного часу виконувала умови укладеного кредитного договору, сплачуючи щомісячні платежі, чим фактично визнавала умови кредитного договору та із зустрічним позовом звернулась лише 03.07.2018 року.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суд першої інстанції про необґрунтованість заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

З огляду на вказане, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.05.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А.Гірняк

С.М.Сегеда