Номер провадження: 22-ц/813/3539/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О.П. 03 червня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2018 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до КУ «Міська клінічна лікарня № 1» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с. 2-5).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 серпня 2018 року ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади у зв`язку з скороченням штату, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважала дане звільнення незаконним, оскільки, на її думку, штатна численність працівників не змінилась, а тому скорочення не відбулось. Також, вона не бачила затвердженого штатного розпису, з ним не ознайомилась.

Позивачка багато років працювала в комунальній установі «Міська клінічна лікарня № 1», а тому вважала, що має перевагу перед іншими працівниками. Ніякої іншої роботи їй не запропонували.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено ( а.с. 162-166).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що відповідач, як юридична особа, не був ані ліквідований, ані реорганізований, скорочення штату також не відбулось. Крім того, відповідач не надав до суду затвердженого штатного розпису, та не надав доказів ознайомлення працівників із новим штатним розписом (а.с 170-173).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Згідно Актового запису про смерть №1715 від 06 лютого 2021 року, ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правовідносини у справі, а саме щодо поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, є похідними від приватних немайнових прав особи та, відповідно, не допускають правонаступництва.

У випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 6 частини першої статті 186 ЦПК України), а у разі, коли провадження у справі вже відкрито, - закриває таке провадження (пункт 7 частини першої статті 255 ЦПК України). Проте, якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи-сторони у спорі чи припинення юридичної особи-сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України).

Таким чином, справа розглядається судом апеляційної інстанції по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 вересня 1972 року позивачка була зачислена на посаду лікаря-гінеколога у перше гінекологічне відділення комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1» (нак. 166 від 27 вересня 1972 р.).

03 серпня 2017 року був виданий наказ департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради № 278 «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 01 грудня 2017 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1».

На підставі вищевказаного наказу, 31 серпня 2017 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» було прийнято наказ № 126осн «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 01 грудня 2017 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1». Цього ж дня був направлений лист до Первинної профспілкової організації, яким повідомлялось про наступні зміни в організації виробництва та праці.

06 листопада 2017 року був виданий наказ департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради № 412 «Про внесення змін до наказу департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради № 278 від 03 серпня 2017 року «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 01 грудня 2017 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1».

На підставі вищевказаного наказу, 09 листопада 2017 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» було прийнято наказ № 162осн «Про внесення змін до наказу від 31 серпня 2017 року № 126осн «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 01 березня 2018 року І гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1». Цього ж дня був направлений лист до Первинної профспілкової організації, яким повідомлялось про наступні зміни в організації виробництва та праці.

Згідно Протоколу №72 засідання профспілкового комітета від 31 серпня 2017 року, постановлено дати згоду на звільнення працівників І гінекологічного відділення Комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1».

28 лютого 2018 року був виданий наказ департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради № 86 «Про внесення змін до наказів департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради», згідно якого з 01 квітня 2018 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1».

На підставі вищевказаного наказу, 28 лютого 2018 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» було прийнято наказ № 34/1осн «Про внесення змін до наказу від 31 серпня 2017 року № 126осн «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 01 квітня 2018 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1». Цього ж дня був направлений лист до Первинної профспілкової організації, яким повідомлялось про наступні зміни в організації виробництва та праці.

07 березня 2018 року був виданий наказ департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради № 102 «Про внесення змін до наказу департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради від 03 серпня 2017 року № 278 «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 15 травня 2018 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1».

На підставі вищевказаного наказу, 14 березня 2018 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» було прийнято наказ № 40-осн «Про внесення змін до наказу від 31 серпня 2017 року № 126осн «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 15 травня 2018 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1». Цього ж дня був направлений лист до Первинної профспілкової організації, яким повідомлялось про наступні зміни в організації виробництва та праці.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з наказами від 31 серпня 2017 року, 09 листопада 2017 року, 28 лютого 2018 року та 14 березня 2018 року про що були складані відповідні акти від 07 вересня 2017 року, 26 грудня 2017 року, 07 березня 2018 року та 15 березня 2018 року.

04 травня 2018 року був виданий наказ департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради № 182 «Про внесення змін до наказу департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради від 03 серпня 2017 року № 278 «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 01 липня 2018 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1».

На підставі вищевказаного наказу, 07 травня 2018 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» був прийнятий наказ № 74-осн «Про внесення змін до наказу від 31 серпня 2017 року № 126осн «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 01 липня 2018 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1». Цього ж дня був направлений лист до Первинної профспілкової організації, яким повідомлялось про наступні зміни в організації виробництва та праці.

Позивачка зазначала, що не згодна з даним наказом.

26 червня 2018 року був виданий наказ департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради № 257 «Про внесення змін до наказу департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради від 03 серпня 2017 року № 278 «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 27 серпня 2018 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1».

На підставі вищевказаного наказу, 13 липня 2018 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» був прийнятий наказ № 111-осн «Про внесення змін до наказу від 31 серпня 2017 року № 126осн «Про оптимізацію ліжкового фонду комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», згідно якого з 27 серпня 2018 року 1 гінекологічне відділення мало припинити свою діяльність у складі комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1». 16 липня 2018 року був направлений лист до Первинної профспілкової організації, яким повідомлялось про наступні зміни в організації виробництва та праці.

27 серпня 2018 року позивачка була звільнена з займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників першого гінекологічне відділення, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

За змістом ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.27 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", на підставі п.1 ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов`язків трудовий договір може бути розірвано з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку у змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2і6цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1-2 ст. 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З огляду на ч.ч. 2, 3 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не звини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 11 липня 2012 у цивільній справі № 6-65-1цс12, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що мала місце ліквідація структурного підрозділу відповідача, де працювала за посадою позивач, що свідчить про зміну внутрішньої (організаційної) структури відповідача.

Позивача, з дотриманням вимог ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, за 2 місяці було попереджено відповідачем про її звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Як вірно вказано судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні, відсутні докази того, що у відповідача на час звільнення позивача були вільні інші посади і вони були наближені за кваліфікацією та окладом до посади позивача і не вимагали зміни її постійного місця проживання, а також що не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі за умови, що на одну й ту саму вільну посаду претендував позивач та інший працівник.

З огляду на це, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що оскільки ОСОБА_1 було звільнено з посади згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з дотриманням процедури, визначеної вимогами ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно, неможливим є задоволення похідних вид цих вимог - вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 червня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе