Провадження № 2/947/643/21
Київський районний суд м.Одеси в складі:
Головуючого судді Куриленко О.М.,
за участю прокурора Алексєєнка Є.О.,
представника позивача Деберт О.О.,
представника позивача Полякова О.Г.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса до ОСОБА_1 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання недійсним свідоцтва, скасування реєстрації, витребування майна та визнання права власності,
Стверджує, що об`єкти нерухомого майна та земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить державі в особі Міністерства оборони України, знаходяться на обліку у КЕВ м. Одеси та у користуванні та під охороною військової частини НОМЕР_3 , у зв`язку з чим об`єкти нерухомого майна дотепер повинні перебувати у власності держави в особі Міністерства оборони України.
Позивач зазначає, що згідно інформації, що міститься в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, станом на 19.08.2020, право власності на об`єкти нерухомого майна військового містечка № НОМЕР_2 на підставі технічного паспорту серія та номер б/н, що виданий 10.08.2011 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 , що видане 17.11.2011 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, 31.10.2019 зареєстроване за ОСОБА_1 .
У зв`язку тим, що нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 всупереч інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України неправомірно вибуло з державної власності на користь ОСОБА_1 , прокурор звернувся до суду із даним позовом.
Ухвалою судді від 08.10.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання.
В ході судового засідання, яке відбулось 03.12.2020 року, прокурор Колєсніченко Аліна Олегівна звернулась до суду с клопотанням про витребування доказів, в якому просила витребувати у Департамента міського господарства Одеської міської ради документи, що стали підставою для видачі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 , яке видане 17.11.2011 ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 03.12.2020 року вказане клопотання було задоволено, витребувано відповідні документи, що стали підставою для видачі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 , яке видане 17.11.2011 ОСОБА_1 .
В ході судового засідання, яке відбулось 21.01.2021 року, прокурор Колєсніченко Аліна Олегівна у даному судовому засіданні звернулась до суду з клопотанням, в якому просила залучити до участі у даній справі в якості співвідповідача державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюту Сергія Васильовича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ).
Ухвалою суду від 21.01.2021 року державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюту Сергія Васильовича було залучено в якості співвідповідача до участі в справі.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
У судовому засіданні прокурор Одеської спеціалізованої прокуратури Алексєєнко Євген Олександрович позовну заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні в позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Представник Міністерства оборони України - Добров Юрій Іванович та представник Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси Деберт Ольга Олексіївна у судовому засіданні також позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_1 , Департамент міського господарства Одеської міської ради, державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надходило.
Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів.
Вислухавши пояснення прокурора, представників позивачів, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
У судовому засіданні встановлено, що 31 жовтня 2019 року Комунальним підприємством «Агенція реєстраційних послуг» в особі державного реєстратора Манютою С.В., на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 17.11.2011 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно енергетичного комплексу Одеської міської ради було зареєстровано за фізичною особою ОСОБА_1 право власності на окремі об`єкти загальною площею 13 350,70 м2 військового містечка № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_3 ; Склад,27; Склад,28; Склад,30; Склад,32; Склад,38; Казарма-Штаб,76; Туалет,121; Овочесховище, 125; Склад,126; Склад, 128; Склад, 129; Склад,131; Службова, 135; Склад, 144; Склад, 145; Навіс для тех.,148; Електрощит, 153; Склад,152; Пожежний кут,156, Пожежний кут, 157).
Судом також встановлено, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 21 від 10.12.1948 року «Про поновлення права 5-ї ВА на користування земельними ділянками на площі: Одеса, центральний аеродром - 308,2 га; Одеса-Шкільний аеродром 326,7 га», відновлено право користування земельними ділянками 5-ї ВА на площі 308,2 га під Центральний аеродром Одеса, на площі 286,9 га під шкільний аеродром Одеса.
Відповідно до плану Управління Головного архітектора м. Одеси, що є невід`ємним додатком до рішення № 21 від 10.12.1948 року, військове містечко № НОМЕР_2 розташоване по вул. Чорноморській.
Рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951 року «Про поновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені у довоєнний і післявоєнний періоди для потреб Одеського військового округу», підтверджено належність військового містечка № НОМЕР_2 Одеському військовому округу та відновлено право користування земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти нерухомості і споруди вказаного військового містечка.

На момент прийняття рішення № 27 від 29.05.1951 року військове містечко № НОМЕР_2 , було розташоване по вул. Чорноморська дорога, водночас на момент прийняття рішення № 27 від 29.05.1951 року, вул. Чорноморська дорога була перейменована на вул. Люстдорфська дорога.

Згідно наказу начальника Одеського гарнізону від 18.10.2007 року № 95 «Про перерозподіл фондів військового містечка № НОМЕР_2 », у зв`язку з розформуванням військової частини НОМЕР_5 військове містечко № НОМЕР_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було вивільнене, будівлі та споруди передані під охорону правонаступнику - військовій частині НОМЕР_3 .

Наказом начальника Одеського гарнізону від 31.10.2008 № 36 «Про закріплення казармепно-жннового фонду інженерних мереж та споруд, земельних ділянок за командирами військових частин Одеського гарнізону», майно військового містечка № НОМЕР_2 закріплено за військовою частиною НОМЕР_3 та на баланс Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси зараховано будівлі, споруди, а саме будівлі за генпланом військового містечка №№ 9, 11, 15, 24, 25, 26,27, 28,30,32,38,45,70, 72,76, 121, 124, 125, 126, 127, 128, 129, 131, 134, 135, 136, 143, 144, 145, 146, 147, 148, 150, 151, 152, 156, 157 та земельну ділянку загальною площею 12,6 га військового містечка № НОМЕР_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з обліковими даними Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса на території військового містечка № НОМЕР_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 14,4 га, розташовані об`єкти нерухомого військового майна (40 будівель і споруд, елементи благоустрою, технічні майданчики, інше майно загальною площею - 15 155 м2), яке перебуває на балансі та на обліку КЕВ м. Одеса і передане в експлуатацію (користування) військовій частині НОМЕР_6 .

Наказом начальника Одеського гарнізону № 32 від 18.06.2012 «Про закріплення казармено-житлового фонду, інженерних мереж та споруд, земельних ділянок за командирами військових частин Одеського гарнізону» військове містечко № НОМЕР_2 (м. Одеса) закріплене за командиром військової частини НОМЕР_3 .

Факт приналежності земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 до державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони також підтверджено рішенням Господарського суду Одеської області від 09.06.2010 но справі № 15/54-10-1682.

Так, рішенням Господарського суду Одеської області від 09.06.2010 по справі № 15/54-10-1682, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.09.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2010, за позовом Першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, па стороні позивача - Квартирно-ексгілуатаційний відділ м. Одеси, про визнання недійсним договору оренди землі, встановлено приналежність земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 до державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони.

Крім того, згідно договору оренди нерухомого майна військового містечка № НОМЕР_2 , нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 використовувалось КЕВ м. Одеси для передачі в оренду.

Згідно витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 08.11.2019р., військове містечко № НОМЕР_2 з розташованими на останньому об`єктами нерухомого майна, а саме будівель за генпланом №№ 9, 11,15, 24, 25, 26, 27, 28, ЗО, 32, 38, 45, 70, 72, 76, 121, 124, 125, 126, 127, 128. 129, 131, 134, 135, 136, 143, 144. 145, 146. 147, 148, 150. 151, 152, 156, 157, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належить державі в особі Міністерства оборони України, як суб`єкту управління, який здійснює управління майном та знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси.

Таким чином, суд приходить до висновку, що об`єкти нерухомого майна та земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належать державі в особі Міністерства оборони України, знаходяться на обліку у KЕB м. Одеси та у користуванні та під охороною військової частини НОМЕР_3 .

При цьому за військовою частиною НОМЕР_3 закріплена земельна ділянка загальною площею 12,6 га, а також будівлі та споруди у кількості 40 штук, загальною площею - 15 155м . За іншою установою МОУ - Південним управлінням капітального будівництва, згідно Рішення Міністра оборони України «Про надання права замовника капітального будівництва Міністерства оборони України на проектування та забудову територій військових містечок Міністерства оборони України у місті Одесі», затвердженого 02.11.2004 року, закріплена земельна ділянка площею - 1,8 га для будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей.

З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності, як Земельний кодекс УРСР 1970 pоку, так і Земельний кодекс України 1990 року серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав.
Поряд з цим, слід враховувати рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зазначено, що юридичні особи з підстави не переоформлення права постійного землекористування на право власності або право користування землею не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.

У зв`язку із викладеним, та на підставі статті 116 Конституції України, статей 13, 77, 84 Земельного кодексу України, статей 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 3, 4, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 (у редакції постанови КМУ від 19.10.2016 № 730), пункту 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно- експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 року, слід дійти висновку про те, що, незважаючи на відсутність державного акту на земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_2 (м. Одеса) за Міністерством оборони України залишається право постійного користування, а тому вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями (КЕВ м. Одеси, Південне управління капітального будівництва та в/ч НОМЕР_3 ) закріплені на праві постійного користування.

Виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони та вирішувати питання щодо передачі військового майна військових містечок місцевим органам влади, або місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник має право на захист права власності.

Стаття 393 ЦК України передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується.

Держава є власником майна Збройних Сил України і земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 16.09.2015 у справі №926/1017/14.

Так, у відповідності до «Положення про Міністерство оборони України»: затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 (у редакції постанови КМУ від 19.10.2016 № 730), Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил України, надає згоду на вилучення земельних ділянок, які не викорйстовуються Збройними Силами України. Як центральний орган виконавчої влади Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Як було встановлено, підставою для реєстрації права власності нерухомого майна стало свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 17.11.2011 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно енергетичного комплексу Одеської міської ради.

При цьому слід зауважити, що Департамент міського господарства Одеської міської ради створений з 1 березня 2011 року рішенням Одеської міської ради від 31.01.2011 року № 273-VI «Про затвердження структури виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради та її виконавчих органів».У якому, відповідно до п. 4.1. змінено найменування - Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради на - Департамент міського господарства Одеської міської ради. Таким чином, виконавчий орган Одеської міської ради який видав Свідоцтво - Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, на час (дату - 17.11.2011) вже фактично не існував.
Також необхідно звернути увагу на той факт, що в документах на об`єкти нерухомого майна зазначені дві різні адреси, а саме: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , але проаналізувавши інформацію з Державного реєстру речових прав, інвентаризаційної відомості, витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна прямо вбачається, що згідно облікових даних КЕВ м. Одеси та генплану військового містечка № НОМЕР_2 і складові частини об`єкта нерухомого майна оформлені у приватну власність гр. ОСОБА_1 ті ж самі, а також фізично розташовані на одній земельній ділянці.
З листа Комунального підприємства "Міське агенство з приватизації житла" від 09.02.2021 року № 44/01-09 вбачається, що свідоцтво про право власності 3-29124 від 117.11.2011 року на ім`я ОСОБА_2 , 1986 року народження, на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) міськагенством не оформлялось та не видавалось.

Наказом Міністерства юстиції України від 03.12.2020 року № 4210/5 скаргу Міністерства оборони України від 28.09.2020 року № 503/24/7687 задоволено у повному обсязі. Скасовано рішення від 31.10.2019 року № 49459806, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства "Агенція реєстраційних послуг" Одеської області Манютою Сергієм Васильовичем.

Законодавство передбачає, що державний реєстратор має встановити відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Крім того, державна реєстрація прав на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року, проводиться за наявності інформації про реєстрацію таких прав до 01.01.2013 року.

Державний реєстратор Манюта С.В. прийняв рішення та здійснив реєстраційну дію на підставі свідоцтва про право власності від 17.11.2011 року, не перевіривши інформацію про реєстрацію таких прав до 01.01.2013 року.

Крім того, державним реєстратором ОСОБА_3 не було встановлено суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, оскільки у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що є архівною складовою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно містяться відомости про те, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на будинок за іншою особою, а не будівлі та споруди.

Згідно з частинами другою, третьою та четвертою ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно дол цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Згідно з ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення державного реєстратора, прийняте на підставі свідоцтва про право власності від 17.11.2011 року, підлягає скасуванню, виходячи з наведених вище норм.

Положеннями ст.16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав, зокрема, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч.1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( 1952-15 ) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Серед існуючих способів захисту права власності та права постійного користування землею згідно зі ст. 393 ЦК України, ч. 3 ст. 152 ЗК України є запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України тільки власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Оскільки власником спірних об`єктів нерухомого майна є держава в особі Міністерства оборони України, у зв`язку з чим, відповідач в незаконний спосіб оформив(шляхом його реєстрації) право власності на державне (військове) майно, через виконавчий орган місцевого самоврядування, якому воно не належить.

Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.3 ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі №822/238/15, адміністративне провадження №К/9901/53795/18 (ЄДРСРУ № 76701362) та від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Згідно ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

На думку суду, прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення з даним позовом, оскільки до подачі позову не вжито належних заходів, направлених на захист інтересів держави в сфері земельних відносин та скасування незаконного рішенння державного реєстратора та запису про право власності на спірне майно.

У будь - якому випадку додержання законів, прийнятих єдиним законодавчим органом України беззаперечно становить державний інтерес, а допущені порушення містобудівного законодавства, посягають на встановлений законодавством порядок забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову Військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса до ОСОБА_1 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюту Сергія Васильовича в частині вимог про визнання недійсним свідоцтва, скасування реєстрації, витребування майна, оскільки обставини викладені в позові знайшли своє підтвердження в ході розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст.ст.133,141 ЦПК України, з відповідачів має бути стягнуто на користь Військової прокуратури Одеського гарнізону південного регіону України сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 13 693,98 грн. в рівних частинах.

На підставі викладеного, керуючись ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 15, 317, 321, 328, 386, 387, 388, 391, 393 ЦК України, ст. ст. 12,13,76,81,89,141,258-259,263-265,268,273,280-284,354-355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву Військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса до ОСОБА_1 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання недійсним свідоцтва, скасування реєстрації, витребування майна та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер НОМЕР_1 , яке видане 17.11.2011 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради ОСОБА_1 .

Скасувати рішення державного реєстратора Манюти Сергія Васильовича щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33944473 від 31.10.2019 про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, а саме будівлі за генпланом військового містечка №№ 9, 11, 15, 24, 25, 26, 27, 28, ЗО, 32, 38, 45, 70, 72, 76, 121, 124, 125, 126, 127, 128, 129, 131, 134, 135, 136, 143, 144, 145, 146, 147, 148, 150, 151, 152, 156, 157 загальною площею 13 150,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (номер об`єкта нерухомого майна 101).

Витребувати об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлові будівлі та споруди, а саме будівлі за генпланом військового містечка №№ 9, 11, 15, 24, 25, 26,27,28,30,32,38,45,70, 72, 76, 121, 124, 125, 126, 127, 128, 129, 131, 134, 135, 136, 143, 144, 145, 146, 147, 148, 150, 151, 152, 156, 157, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 13 150,7 кв.м., з власності ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича на користь Військової прокуратури Одеського гарнізону південного регіону України сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 13 693,98 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.