КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3639/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 9 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька», ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» (далі - ПрАТ «СК «Галицька»), ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

На обґрунтування позову зазначено, що 5 червня 2018 року приблизно о 11 год. 00 хв. по пр. Перемоги 89-А (ліхтар 361) в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобілів: «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , «Ford Fiesta», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 та «ЗАЗ Ланос», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої автомобіль «Subaru Impreza», який належить позивачу на праві власності, отримав механічні пошкодження. Винним у скоєнні ДТП визнано відповідача ОСОБА_1 . На момент ДТП його цивільно-правова відповідальність як водія автомобіля «ЗАЗ Ланос» була застрахована в ПрАТ «СК «Галицька» за полісом обов`язкового страхування № АМ/1802426. Відповідно до звіту № 04/08/18 від 2 серпня 2018 року розмір майнового збитку завданого позивачу внаслідок ушкодження її автомобіля у вищевказаному ДТП складає 42 584,83 грн. Однак, на відновлення свого автомобіля позивач вимушена була витратити 73 697,15 грн.

Посилаючись на те, що за її заявою страхова компанія не виплатила у встановлений законом строк суму страхованого відшкодування, а відповідач ОСОБА_1 не компенсував різницю між фактичним розміром завданої майнової шкоди і сумою такого відшкодування, ОСОБА_2 просила суд: стягнути з ПрАТ «СК «Галицька» на її користь страхове відшкодування у розмірі 42 584,83 грн, пеню за прострочення виплати відшкодування у розмірі 2 025,26 грн, 3 % річних у розмірі 178,50 грн та витрати за надсилання повідомлень про ДТП та заяви про страхову виплату у розмірі 69,00 грн; стягнути з ОСОБА_1 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 31 112,32 грн, 3 % річних у розмірі 1 080,32 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 800,11 грн; а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат у вигляді витрат на юридичну допомогу у розмірі 7 000,00 грн та сплаченого судового збору у розмірі 798,50 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 9 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Галицька» на користь ОСОБА_2 42 584,83 грн страхового відшкодування.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 31 112,32 грн матеріального збитку із зобов`язанням ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 пошкоджені у результаті ДТП деталі автомобіля «Subaru Impreza», реєстраційний номер НОМЕР_1 , які були замінені на нові у результаті проведених ремонтних робіт за актом виконаних робіт № ІВР0005779 від 11 жовтня 2018 року товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерциклон».

Стягнуто з ПрАТ «СК «Галицька» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 425,84 грн. та витрати пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 3 728,03 грн пропорційно до задоволених вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 311,11 грн та витрати пов'язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 2 732,22 грн пропорційно до задоволених вимог.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить вказане судове рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача матеріальної шкоди та судових витрат, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Як на підставу своїх вимог відповідач зазначив, що на час ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ПрАТ «СК «Галицька» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, у розмірі 100 000 грн та нульовою франшизою, тому позивач як власник автомобіля, який був пошкоджений внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого він як завдавач шкоди застрахував свою відповідальність. При цьому сума, яку позивач намагається з нього стягнути нічим не підтверджена, оскільки відсутні дані про суму відшкодування шкоди, що нарахована страховою компанією. Звіт про оцінку вартості майнового збитку складений особою, яка не є аварійним комісаром або експертом, який може визначити розмір матеріальної шкоди, а огляд автомобіля марки «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , проведений за його відсутності, в результаті чого він був позбавлений можливості внести зауваження або заперечення до переліку описаних пошкоджень. Позивач здійснила ремонт та заміну деталей, що не передбачені звітом про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого транспортного засобу, а відновлювальні роботи були проведені по завищеним цінам. Відповідач також вказав, що якщо для відновлення пошкодженого в ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, відшкодовуються не повна вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Крім того, в суду першої інстанції не було підстав стягувати з нього судові витрати за надання позивачу правової допомоги, оскільки представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом, яким ФОП ОСОБА_5 не являється.

У своїй апеляційній скарзі позивач в особі представника за довіреністю - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду в частині зобов`язання позивача передати відповідачу пошкоджені у результаті ДТП деталі автомобіля та відмови у задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачів пені, 3 % річних та інфляційних втрат з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у заявленому вигляді і розмірі.

Як на підставу вказаних вимог представник позивача зазначив, що ПрАТ «СК «Галицька» не здійснила виплату страхового відшкодування в передбачений законом строк, тому відповідно до вимог чинного законодавства позивач має право на отримання пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати). Завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує виникнення зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою, яке в даному випадку є грошовим, відтак приписи статті 625 ЦК України щодо сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних повинні застосовуватися у деліктних зобов`язаннях щодо відшкодування шкоди, чого судом першої інстанції не враховано. Представник вказав, що суд не врахував принципу диспозитивності та самостійно прийняв рішення про зобов`язання позивача передати замінені деталі автомобіля відповідачу, відтак оскаржуване рішення суду в цій частині є також необґрунтованим.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржується сторонами лише в частині частково задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріального збитку із зобов`язанням передати пошкоджені деталі, які були замінені на нові, та в частині незадоволених вимог ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «Галицька», ОСОБА_1 про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, а в частині задоволених вимог ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «Галицька» про стягнення страхового відшкодування, витрат за надсилання повідомлень про ДТП та заяви про страхову виплату це судове рішення не оскаржується сторонами, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відзиви на апеляційні скарги від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 5 червня 2018 року приблизно о 11 год. 00 хв. по пр. Перемоги 89-А (ліхтар 361) в м. Києві сталася ДТП за участю автомобілів: «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , «Ford Fiesta», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 та «ЗАЗ Ланос», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої автомобіль «Subaru Impreza», який належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 6 червня 2013 року, отримав механічні пошкодження.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 3 липня 2018 року у справі № 759/9544/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 як водія автомобіля «ЗАЗ Ланос» була застрахована в ПрАТ «СК «Галицька» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/1802426 від 10 жовтня 2017 року.

Згідно із звітом № 04/08/18 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, складеного 2 серпня 2018 року кваліфікованим і зареєстрованим у Державному реєстрі оцінювачем ОСОБА_6 суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 80 157,37 грн, а вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу внаслідок його пошкодження в ДТП з врахуванням фізичного зносу (розмір матеріального збитку) становить 42 584,83 грн.

Суд першої інстанції встановив, що для відновлення попереднього стану свого автомобіля позивач вимушена була витратити 73 697,15 грн, що підтверджується актами виконаних робіт № ІВР0005859 від 11 жовтня 2018 pоку, № ІВР0005779 від 11 жовтня 2018 pоку, № ІВР0005936 від 5 січня 2019 року та квитанціями про оплату коштів № 0.0..1 від 30 серпня 2018 року, № ПН 592956 від 11 жовтня 2018 pоку, № ПН 592971 від 11 жовтня 2018 pоку, № ПН 592954 від 11 жовтня 2018 року на рахунок ТОВ «Інтерциклон».

Як свідчать матеріали справи, 13 червня 2018 року ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , який керував автомобілем позивача під час ДТП, направив на поштову адресу ПрАТ «СК «Галицька» повідомлення потерпілого про ДТП, однак поштове відправлення повернулося з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». У зв'язку з цим, 27 липня 2018 року представником було подано таке повідомлення безпосередньо до страхової компанії та зареєстроване у відділі врегулювання страхових подій за вх. № 2181.

4 грудня 2018 року ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , направив на іншу поштову адресу ПрАТ «СК «Галицька» заяву про виплату страхового відшкодування протягом дев`яностоденного строку з моменту надходження цієї заяви, яка була отримана відповідачем 14 грудня 2018 року, про свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Матеріали справи не містять доказів та фактично не заперечувалося сторонами, що страхове відшкодування позивачу виплачено не було, а суд першої інстанції зазначив про встановлений факт втрати ПрАТ «СК «Галицька» з 2 липня 2019 року асоційованого члена МТСБУ та відсутність на час розгляду справи інформації про банкрутство даної страхової компанії.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для покладення на відповідачів обов`язку по відшкодуванню ОСОБА_2 майнової шкоди, завданої внаслідок вказаного ДТП, оскільки є встановленою вина ОСОБА_1 в його скоєнні, а цивільно-правова відповідальність застрахована у ПрАТ «СК «Галицька», відтак до стягнення зі ПрАТ «СК «Галицька» підлягає 42 584,83 грн, тобто сума завданих позивачу збитків за висновком експертного дослідження, а з ОСОБА_1 - 31 112,32 грн як різниця між фактичними витратами позивача на відновлення транспортного засобу та стягнутою сумою страхового відшкодування.

В той же час, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання відповідачів виникає саме з моменту набрання законної сили рішенням суду, а з огляду на те, що спірні правовідносини не передбачали грошового зобов`язання і сума шкоди визначається судом, то 3 % річних, а також інфляційні витрати починають нараховуватись з моменту набрання таким рішенням законної сили.

Стосовно вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу та судового збору, то такі судові витрати відповідно до положень статті 141 ЦПК України, на переконання районного суду, мають бути стягнуті з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та частки кожного з відповідачів у сумі майнового позову.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної (майнової) шкоди із зобов`язанням позивача передати відповідачу пошкоджені у результаті ДТП деталі автомобіля, які були замінені на нові у результаті проведених ремонтних робіт.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України постановляє стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому у частині третій статті 12 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема статтею 1166 ЦК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

У даному випадку позивачем як потерпілою особою пред`явлено вимогу, в тому числі до відповідача як винуватця ДТП про відшкодування залишку між фактичним розміром збитків та сумою страхового відшкодування, яке повинна виплатити страхова компанія, для повного відшкодування завданої майнової шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу в ДТП, розмір якої встановлено наданим звітом про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу № 04/08/18, складеним 2 серпня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності, за результатом автотоварознавчого дослідження автомобіля позивача.

Таким чином, за заявленими вимогами позивача та за запереченнями відповідача предметом доказування у справі був розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу у зв`язку з пошкодженням її автомобіля марки «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті ДТП, що сталась 5 червня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів встановлено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Як вбачається зі змісту звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 04/08/18 від 2 серпня 2018 року ФОП ОСОБА_7 , який діяв на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 403/18, виданого Фондом державного майна України 18 травня 2018 року, проведення оцінки було здійснено атестованим і зареєстрованим оцінювачем ОСОБА_6 за результатом огляду колісного транспортного засобу «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження в ДТП, що сталась 5 червня 2018 року, з метою визначення вартості відновлювального ремонту цього автомобіля, його ринкової вартості та розміру матеріального збитку, заподіяного власнику рухомого майна.

Згідно з вказаним звітом, суб`єктом оціночної діяльності на підставі відповідних нормативно-правових актів, в тому числі Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, та довідкових джерел інформації зроблено висновок, що ринкова вартість автомобіля марки «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент пошкодження (з врахуванням ПДВ 20 %) складає 258 455,63 грн, вартість відновлювального ремонту (з врахуванням ПДВ 20 %) - 80 157,37 грн, а вартість відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу (розмір матеріального збитку) - 42 584,83 грн.

В додатках до даного звіту містяться протокол огляду колісного транспортного засобу від 31 липня 2018 року, в якому зазначено назви пошкоджених деталей і опис таких пошкоджень в ДТП, фототаблиця отриманих ушкоджень, а також вартість ремонтно-відновлювальних робіт, які необхідно провести для відновлення попереднього стану автомобіля позивача, пошкодженого внаслідок неправомірних дій відповідача.

Колегія суддів в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Тобто, якщо позивачу недостатньо страхового відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (висновок Верховного Суду, висловлений в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 333/1050/15-ц).

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Оскільки факт скоєння відповідачем ДТП є беззаперечно доведений, розмір завданої шкоди під час розгляду справи не спростований і встановлений на підставі відповідного звіту про визначення вартості матеріального збитку завданого позивачу, складеного за результатом проведення автотоварознавчого дослідження пошкодженого колісного транспортного засобу на її замовлення, а відповідачем не надано відповідний висновок експерта із цього самого питання і ніяким чином не обґрунтовано, що вказаний звіт спеціаліста викликає сумніви щодо його правильності, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановленого в зазначеному висновку розміру майнової шкоди в сумі 80 157,37 грн.

Разом з тим, встановивши, що фактична вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, становить 73 697,15 грн іперевищує стягнутий з ПрАТ «СК «Галицька» на користь позивача розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_1 як винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданих збитків та стягнутим страховим відшкодуванням, що становить 31 112,32 грн (73 697,15 грн - 42 584,83 грн = 31 112,32 грн).

Посилання відповідача на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) є нерелевантними спірним правовідносинам, в яких позовні вимоги заявлені як до страховика так і до страхувальника, який є завдавачем шкоди.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Таким чином, колегія суддів констатує, що у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суди на підставі статті 1194 ЦК України постановляють стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної у результаті пошкодження транспортного засобу, у більшості випадків ця різниця утворюється внаслідок того, що страхові компанії вартість відновлювального ремонту обраховують з урахуванням коефіцієнту зносу транспортного засобу, тоді як фактичні витрати на ремонт здебільшого перевищують зазначену суму.

Доводи апеляційної скарги про те, що звіт про оцінку вартості майнового збитку складений особою, яка не є аварійним комісаром або експертом, а огляд автомобіля марки «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , проведений за відсутності відповідача не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні останнім положень статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Відповідач також не спростував установлені обставини у порядку, визначеному статтями 76 - 81 ЦПК України, не заявляв клопотань про витребування доказів, виклик і допит оцінювача або про призначення відповідної судової автотехнічної експертизи, обмежившись лише власними поясненнями, а тому суд підставно виходив із вказаного висновку суб`єкта оціночної діяльності.

Крім того, як встановлено судовим розглядом для відновлення попереднього стану автомобіля марки «Subaru Impreza», який був до ДТП, позивач фактично витратила 73 697,15 грн, що менше значення вартості відновлювального ремонту за звітом про оцінку вартості матеріального збитку № 04/08/18 від 2 серпня 2018 року (80 157,37 грн), тому підстав вважати вона здійснила ремонт та заміну деталей, що не передбачені цим звітом, а відновлювальні роботи були проведені по завищеним цінам немає.

За змістом оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції стягнув з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача суму матеріального збитку із зобов`язанням ОСОБА_2 передати відповідачу пошкоджені у результаті ДТП деталі автомобіля «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_1 , які були замінені на нові у результаті проведених ремонтних робіт за актом виконаних робіт № ІВР0005779 від 11 жовтня 2018 року ТОВ «Інтерциклон».

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Зазначені роз`яснення містяться у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Однак, протягом розгляду даної справи ОСОБА_1 не звертався до суду із відповідною заявою та не порушував питання про передачу йому пошкоджених в результаті ДТП деталей автомобіля позивача у відзиві на позовну заяву, а також у запереченні на відповідь на відзив. Не містить посилання на таке звернення і апеляційна скарга відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правомірно стягнувши на підставі положень статті 1194 ЦК України з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром завданих збитків та стягнутим страховим відшкодуванням, дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку у резолютивній частині рішення про необхідність зобов`язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 пошкоджені у результаті ДТП деталі її автомобіля, які були замінені на нові у результаті проведених ремонтних робіт.

Щодо відмови у стягненні з ПрАТ «СК «Галицька» на користь ОСОБА_2 пені за прострочення виплати страхового відшкодування та трьох процентів річних від простроченої суми виплати, а також відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 трьох процентів річних та інфляційних втрат за порушення зобов`язання з відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У зв`язку з чим рішення суду першої інстанції у цій частині є необґрунтованим.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 7 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення з ПрАТ «СК «Галицька» пені та трьох процентів річних від простроченої суми виплати.

Надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку заборгованості, колегією суддів враховано, що 14 грудня 2018 року ПрАТ «СК «Галицька» отримала від ОСОБА_5 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , заяву із необхідними документами про виплату страхового відшкодування. Враховуючи положення пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, а у разіякщо заява про здійснення страхового відшкодування подана з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення, колегія суддів (взявши до уваги визначені позивачем вимоги до страховика) погоджується з тим, що починаючи з 101 дня після звернення з необхідними документами про виплату страхового відшкодування у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно, суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунком періоду, наданим позивачем для обрахунку часу прострочення, починаючи з 12 червня 2019 року і до дати звернення до суду із цим позовом, тобто 1 серпня 2019 року. Проведений представником позивача розрахунок вищевказаних сум, з урахуванням облікової ставки НБУ у зазначений період часу прострочення та суми невиплаченого страхового відшкодування, не ставився відповідачами під сумнів, він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З огляду на обставини справи, оцінивши наявні докази в сукупності, керуючись вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для застосування положень статей 625, 992 ЦК України та стягнення з відповідача ПрАТ «СК «Галицька» на користь позивача ОСОБА_2 пені за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 12 червня 2019 року по 1 серпня 2019 року у розмірі 2 025,26 грн та трьох процентів річних від простроченої суми виплати у розмірі 178,50 грн за цей же період.

У позовних вимогах також порушувалося питання про стягнення з ОСОБА_1 як винуватця ДТП на користь ОСОБА_2 як потерпілої особи трьох процентів річних та інфляційних втрат за порушення зобов`язання з відшкодування майнової шкоди, завданої власнику пошкодженого транспортного засобу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц з провадженням № 14-16цс18 сформулювала правовий висновок про те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У даному конкретному випадку відповідач тільки має відшкодувати позивачу заподіяну майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, і цей факт було встановлено наведеними вище обставинами справи.

Разом з тим, положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК) (абзац другий пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Тобто, лише відповідальність страховика у цій справі передбачає застосування до неї частини другої статті 625 ЦК України. Враховуючи зміст статей частини третьої статті 549, частини першої статті 979, частини першої статті 982, частини першої статті 990, частини першої статті 992 ЦК України, зобов`язання відповідача ПрАТ «СК «Галицька» перед позивачем, які випливають з відповідного страхового полісу, виданого відповідачем третій особі, і є грошовими зобов`язаннями.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що у позивача ще не виникло право на застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання з відшкодування шкоди, оскільки це зобов`язання між сторонами виникає на підставі судового рішення у зв`язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування завданої майнової шкоди, неповернення яких зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги представника позивача в цій частині ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні спірних правовідносин, які виникли з відповідачем ОСОБА_1 ,та положень ЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Щодо стягнення з кожного із відповідачів на користь позивача судових витрат у вигляді понесених витрат на правову допомогу та сплаченого судового збору.

Так, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно із частиною другою статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

За приписами частини першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із вимогами частин першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 5076-VI від 5 липня 2012 року «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, за змістом цивільного процесуального законодавства передбачено відшкодування витрат на професійну правничу допомогу лише за умови, що така допомога під час розгляду справи була надана виключно адвокатом.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача ОСОБА_5 діяв як фізична особа - підприємець, основним видом діяльності якого є послуги у сфері права, на підставі нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_2 від 21 листопада 2018 року та договору про надання юридичних послуг № 21/11/2018-ЦС від 21 листопада 2018 року.

Грошові кошти у розмірі 7 000 грн позивачем згідно копії квитанції до прибуткового касового ордера сплачено ФОП ОСОБА_5 , щодо якого в матеріалах справи відсутні відомості про здійснення ним адвокатської діяльності відповідно до вимог Закону № 5076-VI.

Зважаючи на те, що стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження того, що представник за довіреністю - ОСОБА_5 , який надавав позивачу правничу допомогу, є адвокатом, то в суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат у вигляді понесених витрат на правову допомогу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив всі наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню в частині зобов`язання позивача передати відповідачу пошкоджені у результаті ДТП деталі автомобіля деталі автомобіля, відмови у стягненні з іншого відповідача на користь позивача пені та трьох процентів річних, а також стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, із резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню в оскаржуваній частині, то на підставі викладеного слід повністю змінити розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору у справі, а саме з ПрАТ «СК «Галицька» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_2 у межах даної справи: 447,89 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 417,63 грн - в апеляційному суді, а всього стягується 865,52грн сплаченого судового збору.

Також, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 311,12 грн сплаченого судового збору тільки за розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки інші майнові вимоги позивача до цього відповідача апеляційним судом залишені без задоволення.

При цьому колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 по суті позовних вимог залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення в цій частині - без змін, відтак розподіл сплаченого ним судового збору за її подання відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 9 вересня 2020 року в частині зобов`язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 пошкоджені у результаті дорожньо-транспортної пригодидеталі автомобіля, відмови у стягненні з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» на користь ОСОБА_2 пені та трьох процентів річних, а також стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька», ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 12 червня 2019 року по 1 серпня 2019 року у розмірі 2 025,26 грн (дві тисячі двадцять п'ять гривень 26 копійок) та три проценти річних від простроченої суми виплати у розмірі 178,50 грн (сто сімдесят вісім гривень 50 копійок) за період з 12 червня 2019 року по 1 серпня 2019 року.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 у зазначеній вище частині позову відмовити.

Змінити розподіл судових витрат у справі, стягнувши з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» на користь ОСОБА_2 865,52грн (вісімсот шістдесят п'ять гривень 52 копійки) сплаченого судового збору, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 311,12 грн (триста одинадцять гривень 12 копійок) сплаченого судового збору.

В іншій оскаржуваній частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 9 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній