ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2695/21 Справа № 177/2069/19 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , на рішення Криворізький районний суд Дніпропетровської області 12 листопада 2020року, яке ухвалено суддею Строговою Г.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі МТСБУ), про стягнення матеріальної та матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 28 лютого 2018 року о 13:20 год. водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки "Geely СЕ-2", д/н НОМЕР_1 по Об`їзній дорозі в м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, не реагував на дорожню обстановку, залежно від неї не обрав безпечної швидкості руху, щоб постійно контролювати рух керованого ним автомобіля, втративши контроль над рухом автомобіля, допустив його занос, з подальшим виїздом на смугу зустрічного руху , у результаті чого відбулося зіткнення з автомобілем автомобілем "Mersedes benz Vito 115 CDI", д/н НОМЕР_2 , що належить на праві власності позивачу .

Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.03.2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі відносно ОСОБА_2 закрито, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2019 постанова Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.03.2019, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито, залишено без змін.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "Geely СЕ-2", номерний знак НОМЕР_1 на момент скоєння ОСОБА_2 ДТП, тобто станом на 28.02.2019 року, не була застрахована.

Моторно (транспортне) страхове бюро України виплатило потерпілому 02.09.2019 року 100 000,00 грн. .

Відповідно до висновку судового авто-товарознавчого дослідження № 88/18 від 20.07.2018 року, складеного судовим експертом Рейнюком О.В. на замовлення ТОВ «УЦПЗ «Експерт-Сервіс», сума майнового збитку, спричиненого з технічної точки зору, йому - як власнику автомобіля марки «Mersedes benz Vito 115 CDI», д/н НОМЕР_3 , - складає 281759,13 грн. Ринкова вартість в аварійному стані автомобіля марки «Mersedes benz Vito 115 CDI», д/н НОМЕР_3 складає - 100538,04 грн.

Таким чином, вважає, що оскільки сума майнової шкоди заподіяна внаслідок ДТП складає 281759,13 грн, страхове відшкодування, сплачене МТСБУ на його користь - 100 000 грн., ринкова вартість в аварійному стані автомобіля марки "Mersedes benz Vito 115 CDI", д/н НОМЕР_3 , тому особа винна у ДТП, а саме: ОСОБА_2 має сплатити йому спричинену суму майнового збитку за пошкоджений автомобіль в розмірі 81221,09 грн.

Крім того, діями відповідача ОСОБА_2 позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в емоційному стресі, дискомфорті, схвильованості та безпорадності, у зв`язку із ДТП, моральними переживаннями, у зв`язку з пошкодженням власного автомобіля, у тому, що на улагодження усіх проблем, які виникли в наслідок ДТП він втратив дуже багато часу. Також, відповідач до теперішнього часу так і не вибачився перед ним та не намагається в добровільному порядку відшкодувати йому майнову та моральну шкоду, яку він оцінює в 50000,00 грн.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , матеріальну шкоду в розмірі 81221 грн. 09 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору в сумі 889,06 грн. 06 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, на думку відповідача, судом не було враховано, висновки Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 462/16825/16-ц, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків, не є суб`єктом яка несе відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Власником транспортного засобу "Geely СЕ-2", номерний знак НОМЕР_1 є АТ КБ «ПриватБанк», про що було зазначено працівниками поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідач керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням ним трудових обов`язків з ТОВ» Промислова група «Мегамет», яке використовувало транспортний засіб на умовах фінансового лізингу за договором з АТ КБ «ПриватБанк».

На підтвердження даних доводів до апеляційної скарги додано копію заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №КР00А-02660098 від 30.11.2015 року з додатками, документи щодо трудових відносин відповідача ОСОБА_2 з ТОВ «Промислова група «Мегамаркет» та закріплення транспортних засобів подорожнім листом на автомобіль марки "Geely СЕ-2", номерний знак НОМЕР_1 за 28.02.2018 року, які не подавались до суду першої інстанції.

Обгрунтовуючи вимогу в частині стягнення матеріальної шкоди позивач виходив із ст.. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважаючи, що йому була виплачена регламентна виплата за випадком фізичного знищення транспортного засобу, однак ні з висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 88/18 ні з висновку експерта № 29/20 не вбачається фізичного знищення транспортного засобу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 лютого 2018 року о 13:20 год. водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки "Geely СЕ-2", д/н НОМЕР_1 по Об`їзній дорозі в м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, не реагував на дорожню обстановку, залежно від неї не обрав безпечної швидкості руху щоб постійно контролювати рух автомобіля, втративши контроль над рухом автомобіля, допустив його занос, з подальшим виїздом на смугу зустрічного руху, де сталося зіткнення з автомобілем "Mersedes benz Vito 115 CDI", д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , чим порушив вимоги п.п. 2.3б; 12.1 ПДР України. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.03.2019 року, яка Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2019 року залишено без змін, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 15-16 , 17-18т. 1).

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 88/18 від 20.07.2018, складеного судовим експертом- товарознавцем Рейнюком О.В. на замовлення ТОВ «УЦПЗ «Експерт-Сервіс», діючого на підставі договору № 2015/0003 від 10.12.2015 року і угоди від 17.03.2017 року по справі МТСБУ № 48933 (а.с. 22-64 Том 1) та до висновку експерта № 29/20 про визначенню матеріального збитку по цивільній справі № 177/2069/19 від 20.02.2020, складеного судовим експертом Рейнюком О.В., на підставі заяви адвоката ОСОБА_1 ОСОБА_3 від 17.02.2020 (а.с. 147-161 Том 1), вартість матеріального збитку, завданої з технічної точки зору власнику автомобіля ««Mersedes benz Vito 115 CDI», д/н НОМЕР_3 , складає 281759,13 грн. Ринкова вартість автомобіля «Mersedes benz Vito 115 CDI», д/н НОМЕР_3 у аварійному стані , після ДТП, станом на 28.02.2018 складає 100538,04 грн.

Цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована жодною страховою компанією, тому після ДТП, позивачем до Моторно (транспортного) страхового бюро України, направлено повідомлення про ДТП, за участі його автомобіля "Mersedes benz Vito 115 CDI", д/н НОМЕР_2 та автомобіля "Geely CE-2", д/н НОМЕР_4 , яким на момент ДТП керував ОСОБА_2 та заяву про страхове відшкодування, що підтверджується копією заяви від 20.06.2018 року (а.с. 106 Том 1).

На підставі п.41.1 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодувало позивачу шкоду в розмірі 100000,00 грн., що підтверджується копією виписки по картці ОСОБА_1 за період з 02.09.2019 по 02.09.2019 (а.с.21 Том 1).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і статтею 1194 ЦК України, та виходив з того, що, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У зв`язку з чим дійшов висновку про стягнення різниці між майновою шкодою та сплаченого страхового відшкодування з винної особи, у порядку статті 1194 ЦК України

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність якихзастрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), який зводиться до наступного. Відповідно до статті 1194 ЦК Україниособа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, потерпіла особа наділена правом на стягнення з винної особи завданих збитків в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, і це право може використовуватися такою особою як після отримання всієї суми страхового відшкодування від страховика, так і як самостійна вимога.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.03.2019 року, яка Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2019 року залишено без змін, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Зазначеною постановою встановлено, що внаслідок невиконання правил безпеки дорожнього руху України, дотримання яких є достатньою умовою для запобігання події, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки "Geely СЕ-2", д/н НОМЕР_1 по не обрав безпечної швидкості руху, допустив його занос, з подальшим виїздом на смугу зустрічного руху, де сталося зіткнення з автомобілем "Mersedes benz Vito 115 CDI", д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_1 та має відшкодовувати позивачеві завдані збитки у повному обсязі.

Цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована жодною страховою компанією, тому після ДТП, позивачем до Моторно (транспортного) страхового бюро України, направлено повідомлення про ДТП, за участі його автомобіля "Mersedes benz Vito 115 CDI", д/н НОМЕР_2 та автомобіля "Geely CE-2", д/н НОМЕР_4 , яким на момент ДТП керував ОСОБА_2 та заяву про страхове відшкодування, що підтверджується копією заяви від 20.06.2018 року (а.с. 106 Том 1).

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 88/18 від 20.07.2018, складеного судовим експертом- товарознавцем Рейнюком О.В. та до висновку експерта № 29/20 про визначенню матеріального збитку по цивільній справі № 177/2069/19 від 20.02.2020 року, складеного судовим експертом Рейнюком О.В., вартість матеріального збитку, завданої з технічної точки зору власнику автомобіля ««Mersedes benz Vito 115 CDI», д/н НОМЕР_3 , складає 281759,13 грн. Ринкова вартість автомобіля «Mersedes benz Vito 115 CDI», д/н НОМЕР_3 у аварійному стані , після ДТП, станом на 28.02.2018 складає 100538,04 грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 81 221,09 грн. (281 759,13 грн. 100 538, 04- 100 000 грн.), і висновки суду першої інстанції в цій частині є вірними.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що на момент скоєння ДТП відповідач перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ» Промислова група «Мегамет», під час виконання ним своїх трудових обов`язків, керував транспортним засобом, який товариство використовувало на умовах фінансового лізингу за договором з АТ КБ «ПриватБанк».

На підтвердження даних доводів до апеляційної скарги відповідачем додано копію заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №КР00А-02660098 від 30.11.2015 року з додатками, документи щодо трудових відносин відповідача ОСОБА_2 з ТОВ «Промислова група «Мегамаркет» та закріплення транспортних засобів подорожнім листом на автомобіль марки "Geely СЕ-2", номерний знак НОМЕР_1 за 28.02.2018 року, які не подавались до суду першої інстанції.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Отже, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.

При цьому, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи в протоколі про адміністративне правопорушення складеного 21 березня 2018 року саме на місці скоєння ДТП та в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.. 124 КУпАП , відповідач зазначав своє місце роботи СПД « ОСОБА_4 » (а.с. 11, 15).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції участь приймав представник відповідача адвокат Бондаренко О.В., проте ніяких клопотань з приводу долучення до матеріалів справи копії заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №КР00А-02660098 від 30.11.2015 року з додатками, документи щодо трудових відносин відповідача ОСОБА_2 з ТОВ «Промислова група «Мегамаркет» та закріплення транспортних засобів подорожнім листом на автомобіль марки "Geely СЕ-2", номерний знак НОМЕР_1 за 28.02.2018 року, на спростування доводів позовних вимог, до суду першої інстанції не подавав.

Отже, відповідач скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав суду належних доказів на підтвердження вищевказаних обставин.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновку Великої палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №462/16825/16-ц, згідно якого визначено, що особа,яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків, не несе відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки, колегія суддів до уваги не бере, зважаючи на вищевикладене.

Надаючи до суду апеляційної інстанції копію заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №КР00А-02660098 від 30.11.2015 року з додатками, документи щодо трудових відносин відповідача ОСОБА_2 з ТОВ «Промислова група «Мегамаркет» та закріплення транспортних засобів подорожнім листом на автомобіль марки "Geely СЕ-2", номерний знак НОМЕР_1 за 28.02.2018 року, відповідач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаних доказів, як належних та допустимих.

Отже, колегія суддів не приймає подані до суду апеляційної інстанції нові докази, а саме копію заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №КР00А-02660098 від 30.11.2015 року з додатками, документи щодо трудових відносин відповідача ОСОБА_2 з ТОВ «Промислова група «Мегамаркет» та закріплення транспортних засобів подорожнім листом на автомобіль марки "Geely СЕ-2", номерний знак НОМЕР_1 за 28.02.2018 року, оскільки такі докази до суду першої інстанції відповідачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. Надані відповідачем додаткові докази зберігалися у нього протягом усього періоду розгляду справи з грудня 2019 року, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.

Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, провадження № 61-28810св18.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_1 та має відшкодовувати різницю між сумою майнової шкоди заподіяної внаслідок ДТП (281759,13 грн.), сплаченого страхового відшкодування МТСБУ на користь позивача (100000,00 грн.) та ринковою вартістю автомобіля після ДТП (100538,04 грн.), що складає 81221,09 грн.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведені обставини та беручи до уваги, що позивач як власник автомобіля пережив важкий стрес, дуже нервував коли потрапив в ДТП, певний час не міг спокійно спати. Внаслідок тотального пошкодження автомобіля позивач не має можливості скористатись своїм майном, що порушує його право гарантоване Конституцією України, суд першої інстанції, з урахуванням принципів розумності і справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди в 5 000,00 гривень, який в апеляційній скарзі не спростовано.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що про позивач обгрунтовуючи вимогу в частині стягнення матеріальної шкоди позивач виходив із ст.. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважаючи, що йому була виплачена регламентна виплата за випадком фізичного знищення транспортного засобу, оскільки посилання позовній заяві на дану статтю відсутні, а відповідно до вимог ст.. 1194 ЦК України відповідач ОСОБА_2 як винна особа у пошкодженні транспортного засобу позивача, зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Криворізький районний суд Дніпропетровської області 12 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: