Провадження №2/523/1062/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Кащавцевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Одеської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою в якій зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, - ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана в період їхнього шлюбу за договором купівлі-продажу, посвідченого на товарній біржі та оформленої на ім`я чоловіка. Після її звернення із заявою про прийняття спадщини, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як у них відсутній оригінал договору купівлі-продажу. Отримати дублікат не є можливим, так як товарна біржа припинала свою діяльністю. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 02.11.2020р. було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 09.02.2021р. за клопотанням представника позивача судом витребувана копія спадкової справи, яка надійшла до суду 10.03.2021р.

Ухвалою суду від 18.03.2021р. до участі у справі в якості співвідповідачів були залучені: ОСОБА_3 , Одеська міська рада.

Ухвалою суду від 20.05.2021р. було закрито підготовче провадження з призначенням розгляду справи по суті за участю сторін.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, просить задовольнити.

Представник Одеської міської ради заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та недоведеність.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, направили до суду заяви в яких визнали позовні вимоги, просять провести розгляд справи за їхньою відсутністю.

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого на підставі складеного а/з про смерть № НОМЕР_2 від 10 жовтня 2019р. (а.с.65).

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належить померлому на підставі договору купівлі-продажу №99-560Ц від 21.05.1999р., укладеного на Одеській універсальній біржі «Вітязь». Дана обставина підтверджується наданою копією договору та відповіддю КП «БТІ» ОМР від 10 грудня 2018р. (а.с.8-9,93).

Як встановлено судом та підтверджено свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 з 05.09.1986р. по день смерті перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

Від спільного шлюбу у подружжя народились дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Отже, судом достовірно встановлено, ОСОБА_1 , як дружина, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як дочки, після смерті ОСОБА_4 в силу ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, в редакції чинній на час укладання договору купівлі-продажу, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС УРСР Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Також згідно ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 та 2 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Такими об`єктами є: заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, так і на час смерті ОСОБА_4 , вказують на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Рішення суду про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_4 суду не представлено, та з цього приводу в даному судовому процесі позовні вимоги не пред`являлись.

Відтак, придбана квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №99-560Ц від 21.05.1999р., була придбана подружжям ОСОБА_6 під час їхнього шлюбу та є спільною сумісною власністю. Судом не встановлено ані договором, ані законом, не рівність часток у спільній власності подружжя, відтак такі є рівними, а за ОСОБА_1 слід визнати право власності на Ѕ частку спірної квартири, як на частку у спільній власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Тобто, зазначені норми встановлюють дві умови за яких спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, це - постійне проживання спадкоємця з спадкодавцем на час його смерті та/або звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За відсутністю підтвердження однієї із вказаних умов з боку спадкоємця, він вважається таким, що не прийняв спадщину.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 05.02.2020р. звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , на підставі якої була заведена спадкова справа №38.

Згідно ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як спадкоємці першої черги 08.02.2020р. відмовились від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 про що надали нотаріально посвідченні заяви (а.с.83,92).

Отже, єдиним спадкоємцем першої черги, якою була прийнята спадщина після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 .

Разом з тим, в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 було відмолено приватним нотаріусом Русских С.Б. постановою від 05.02.2020р. з тих підстав, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб Одеська універсальна біржа «Витязь» 27.12.2005р. припинала свою діяльністю, що виключає можливість в отриманні дублікату договору купівлі-продажу.

Щодо позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину кватири в порядку спадкування за законом, то суд виходить з наступного обґрунтування.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частина 1 ст.1297 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Аналіз даних норм вказує на те, що правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом.

У відповідність до п.4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно або видача свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно п.4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Положення, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Як було зазначено вище ОСОБА_4 на законних підставах набув право власності на квартиру, яка є спадковим майном за договором купівлі-продажу, який в силу презумпції не є нікчемним та не визнаний судом недійсним, втім на теперішній час договір був втрачений, що є перешкодою для ОСОБА_1 в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом. Дані обставин вказують на наявність у позивача права на звернення до суду за захистом свого невизнаного спадкового права, що передбачено ч.1 ст.4 ЦПК України.

Суд вважає, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно щодо якого у спадкодавця виникло право власності у відповідність до вимог закону, але відсутній правовстановлюючий документ, спадкоємець може захищати свої права відповідно до ст. 392 ЦК України.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дана норма за своїм змістом не породжує, а лише підтверджує виникле на законних підставах право власності, в даному випадку, у спадкодавця, відносно якого відсутні правовстановлюючі документи та державна реєстрація.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги визнання відповідачами позовних вимог, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири в порядку спадкування за законом. Суд вважає, що таке набуття права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, направлено на захист охоронюваних законом прав та інтересів спадкоємця, у якої на даний час існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Заперечення представника ОМР суд відхиляє, як такі що не ґрунтуються на законі та суперечать фактам встановленим у судовому засіданні під час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (іпн. НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , як на частку у спільній власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (іпн. НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 24 червня 2021р.

Суддя