Справа № 136/1529/20
Провадження № 22-ц/801/1161/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 рокуСправа № 136/1529/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Кривенко Д. Т.

Рішення ухвалено у м. Липовці Вінницької області

Повний текст рішення складено 19 березня 2021 року,

Встановив:

У жовтні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 16 вересня 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 23 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, АТ КБ «Приватбанк» 14 березня 2015 року звернувся з позовом про стягнення заборгованості до суду. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 травня 2015 року стягнуто з відповідача заборгованість в сумі 30 888,39 грн., нараховану станом на 30 січня 2015 року.

Винесення судом рішення про стягнення заборгованості не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Прострочена сума заборгованості становить 24 037,89 грн.

Оскільки з відповідача рішенням суду була стягнута заборгованість за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, зазначеної в рішенні суду, тобто за період з 16 вересня 2011 року до 30 січня 2015 року, то за період після подання позовної заяви від 14 березня 2015 року, з 15 березня 2015 року до 31 серпня 2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 21 798,21 грн., із яких: 18 030,65 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3767,56 грн. 3% річних від простроченої суми, яку позивач просив стягнути з відповідача.

В березні 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором № б/н від 16 вересня 2011 року в розмірі 70 990,91 грн., із яких: 24 037,89 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 46 953,02 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а. с. 71).

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 року прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, пославшись на те, що оскаржуване рішення ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Водночас, обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначає про те, що за період після подання позовної заяви від 14 березня 2015 року, з 15 березня 2015 року до 31 серпня 2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 21 798,21 грн., із яких: 18 030,65 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3767,56 грн. 3% річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не враховано, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 травня 2015 року, яким була стягнута заборгованість з відповідача, встановлено, що відповідач звернулась до АТ КБ «Приватбанк» та підписала заяву № б/н від 16 вересня 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 18 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, і ці обставини не підлягають доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надала.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, що розглядались судом першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції розглянув позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 21 798,21 грн., із яких: 18 030,65 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3767,56 грн. 3% річних від простроченої суми, які позивач зазначав у первісно поданій позовній заяві. При цьому в оскаржуваному рішенні не зазначено про розгляд судом зменшених позивачем позовних вимог згідно поданої ним заяви, у якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 16 вересня 2011 року в розмірі 70 990,91 грн., із яких: 24 037,89 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 46 953,02 грн. заборгованість за простроченими відсотками, що фактично є збільшенням позовних вимог, а також зміною предмета і підстав позову, враховуючи, що у первісному позові АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача індекс інфляції та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, та в оскаржуваному рішенні відсутній висновок суду по суті таких вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає про незаконність та безпідставність відмови судом першої інстанції у задоволенні вимог про стягнення із відповідача заборгованості за період з 15 березня 2015 року до 31 серпня 2020 року у розмірі 21 798,21 грн., із яких: 18 030,65 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3767,56 грн. 3% річних від простроченої суми. Доводів щодо вимог зазначених у заяві позивача про зменшення розміру позовних вимог, за якою позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 16 вересня 2011 року в розмірі 70 990,91 грн., із яких: 24 037,89 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 46 953,02 грн. заборгованість за простроченими відсотками, апеляційна скарга не містить, а тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, що зазначені у первісно поданій позовній заяві, які розглянуті судом першої інстанції та щодо яких судом ухвалено оскаржуване рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 21 798,21 грн., із яких: 18 030,65 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 3767,56 грн. 3% річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з того, що у наданих позивачем доказах відсутній намір позичальника на укладення кредитного договору та отримання узгодженої між сторонами суми грошових коштів за таким договором, їх розміру, конкретно обраних позичальником умов кредитування, відсутні докази надання можливості позичальнику мати доступ до кредитних коштів, докази отримання ним кредитної картки з ПІН-кодом для верифікації в платіжній системі, її виду, строку дії тощо, а тому відсутні підстави вважати, що у відповідача виникли будь-які зобов`язання перед позивачем у зв`язку з поданням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки не є первинним бухгалтерським документом, а надана позивачем виписка по рахунку не містить обов`язкових реквізитів, зокрема, номеру особового рахунку, коду валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку. Крім того, позивач не надав підписаних відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, тобто не довів, що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Апеляційний суд не може погодитись із зазначеними судом першої інстанції мотивами відмови в задоволенні позовних вимог.

По справі встановлено, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 травня 2015 року у цивільній справі № 136/505/15-ц, яке набрало законної сили 16 червня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 30 888,39 грн., із яких: 23 597,89 грн. заборгованість за кредитом, 4993,43 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 350 грн. заборгованість за пенею та комісією, штрафи: 500 грн. (фіксована частина) і 1447,07 грн. (процента складова), та судові витрати в сумі 308,88 грн. (а. с. 6).

Цим судовим рішенням встановлено, що 16 вересня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № б/н, за яким банк шляхом перерахування кредитних коштів на відкритий банком картковий рахунок надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 18 400 грн. зі сплатою за користування кредитом 30% річних на суму залишку заборгованості та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, є безпідставним висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем укладення відповідачем кредитного договору із банком та отримання узгодженої між сторонами суми грошових коштів за таким договором, їх розміру тощо, оскільки обставини укладення між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 16 вересня 2011 року кредитного договору № б/н, за яким банк шляхом перерахування кредитних коштів на відкритий банком картковий рахунок надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 18 400 грн. зі сплатою за користування кредитом 30% річних на суму залишку заборгованості, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, і відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. А отже доводи апеляційної скарги в цій частині є такими, що заслуговують на увагу.

Згідно з первісним позовом (в межах доводів апеляційної скарги) позивач зазначав, що оскільки з відповідача рішенням суду було стягнуто заборгованість за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, зазначеної в рішенні суду, тобто за період з 16 вересня 2011 року до 30 січня 2015 року, то за період після подання позовної заяви від 14 березня 2015 року, з 15 березня 2015 року до 31 серпня 2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 21 798,21 грн., із яких: 18 030,65 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3767,56 грн. 3% річних від простроченої суми, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою цієї статті передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звернувшись з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 21 798,21 грн., із яких: 18 030,65 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 3767,56 грн. 3% річних від простроченої суми, позивач не надав суду належних та допустимих доказів щодо наявності у відповідача несплаченої заборгованості за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 травня 2015 року у цивільній справі № 136/505/15-ц. Позивач не надав жодних доказів щодо пред`явлення судового рішення до примусового виконання та щодо виконання такого рішення відповідачем чи доказів того, що рішення суду до даного часу не виконано.

До позовної заяви позивач додав розрахунок, який не містить назви документу, вихідного номеру та дати документу, без зазначення будь-яких даних, що ідентифікують особу, яка виготовила такий розрахунок (посади, прізвища), тобто цей розрахунок не є належним та допустимим доказом. Крім того, зазначена у цьому розрахунку сума боргу є відмінною (більшою) від суми основного боргу, що стягнута з відповідача рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 травня 2015 року у справі № 136/5050/15-ц (а. с. 7) і в позовній заяві позивач жодним чином не обґрунтував зазначений розмір заборгованості.

У зв`язку з тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами розміру непогашеної відповідачем заборгованості за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 травня 2015 року у справі № 136/5050/15-ц, апеляційний суд позбавлений можливості самостійно провести нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому підстави для задоволення таких позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відсутні.

Ухваливши оскаржуване рішення, суд першої інстанції помилково відмовив в задоволенні позову з інших підстав, зазначивши про недоведеність позивачем факту укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, що не відповідає встановленим по справі обставинам, не застосувавши при вирішенні спору ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка підлягає застосуванню до правовідносин, які випливають із первісно поданої позовної заяви та встановлених по справі обставин.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Враховуючи положення частини 13 статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, однак по суті в задоволенні скарги і позовних вимог відмовлено, витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, слід залишити за позивачем.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 року змінити у мотивувальній частині рішення, виклавши його в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин