Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа №591/6937/19

провадження № 61-8818св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - об`єднана профспілкова організація Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області Всеукраїнської професійної спілки працівників Міністерства внутрішніх справ України,

відповідач - Головне управління Національної поліції в Сумській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу об`єднаної профспілкової організації Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області Всеукраїнської професійної спілки працівників Міністерства внутрішніх справ України на рішення Зарічного районного суду Сумської області від 19 лютого 2020 року у складі судді Шелєхової Г. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 06 травня 2020 року у складі колегії суддів Кононенко О. Ю.,

Левченко Т. А., Ткачук С. С.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 рокуоб`єднана профспілкова організація Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області Всеукраїнської професійної спілки працівників Міністерства внутрішніх справ України (далі - об`єднана профспілкова організація УМВС України в Сумській області, ОПО УМВС України в Сумській області, профспілкова організація) звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - ГУ НП в Сумській області), в якому просила зобов`язати відповідача укласти угоду з профспілковою організацією про щомісячне утримання із заробітної плати працівників ГУ НП в Сумській області, які є членами профспілкової організації за заявами членські профспілкові внески у розмірі 1% грошового забезпечення з перерахуванням їх на рахунок об`єднаної профспілкової організації та погодження з виборним органом проектів наказів щодо встановлення працівникам, які є членами профспілки, щомісячних премій.

Позов мотивовано тим, що працівники ГУ НП в Сумській області є членами профспілкової організації, створеної у грудні 2012 року.

У 2016 році профспілкова організація направила відповідачу лист про проведення переговорів щодо укладення договору на перерахування членських внесків, на що останній повідомив про неможливість перерахування членських внесків у зв`язку з відсутністю колективного договору. На листи від 13 березня 2018 року, 29 березня 2018 року, 22 червня 2018 року із заявами членів профспілки відповіді не надав.

У червні 2019 року відповідач відмовив в укладенні угоди, що порушує права членів профспілкової організації та є підставою для їх судового захисту.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Зарічного районного суду Сумської області від 19 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 06 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та згідно із статутом об`єднаної профспілкової організації УМВС України в Сумській області поліцейські та працівники поліції не можуть бути її членами, тому ця профспілкова організація не наділена правом виступати від імені трудового колективу ГУ НП в Сумській області, а вирішення колективного трудового спору, зокрема, з питань укладення чи зміни угод, здійснюється примирною комісією, яка утворюється та діє відповідно до статті 8 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі об`єднана профспілкова організація УМВС України в Сумській області не погодилась з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №818/819/17 (провадження №К/9901/370/18), зокрема щодо рівності прав всіх профспілок. Верховний Суд звертає увагу на приписи статті 10 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», в якій зазначено, що усі профспілки рівні перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки.

Статтею 15 Закону України «Про оплату праці», вимоги якої кореспондуються з приписами частини шостої статті 21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», за якими форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються в колективному договорі з додержанням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) або територіальними угодами. Якщо колективний договір не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити зазначені питання з профспілковим органом.

Судами попередніх інстанцій не враховано, що не погодивши угоду з позивачем про щомісячне утримання із заробітної плати працівників поліції, які є членами профспілкової організації, Головним управлінням Національної поліції в Сумській області порушено трудові та соціально-економічні права цих працівників, зокрема, на об`єднання у професійні спілки, на відрахування із заробітної плати членів профспілки членських внесків на користь профспілки, на погодження наказів щодо преміювання членів профспілки.

Будь-яке обмеження прав чи встановлення переваг при укладенні, зміні або припиненні трудового договору у зв`язку з належністю або неналежністю до профспілок чи певної профспілки, вступом до неї або виходом з неї забороняється, однак відповідач не сприяв створенню умов для реалізації прав позивача щодо захисту трудових прав членів профспілки, які є працівниками Національної поліції в Сумській області.

Виходячи з текстів листів відповідача, відсутність реагування на листи профспілкової організації від 13 березня 2018 року, від 29 березня 2018 року, від 22 червня 2018 року, на заяви членів профспілки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відрахування членських внесків на рахунок профспілки через бухгалтерію відповідача, відмову приймати від членів профспілки заяви на перерахування коштів, ненадання відповіді щодо неможливості укладення угоди в частині погодження проектів наказів щодо премій є порушення трудових прав членів профспілки, прав профспілки, та є протиправною бездіяльністю відповідача з явними ознаками дискримінації за належність до певної профспілкової організації, а отже наявні підстави для зобов`язання відповідача в судовому порядку утримувати із заробітної плати та перераховувати на рахунок профспілкової організації членські профспілкові внески.

Суди попередніх інстанції дійшли помилкових висновків, що працівники поліції не можуть бути членами об`єднаної профспілкової організації УМВС України в Сумській області.

За наявності письмових заяв працівників, які є членами професійної спілки (без обмежень/виключень, якої саме профспілки), власник або уповноважений ним орган щомісяця безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок професійної спілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в строки, визначені цим договором чи угодою.

Участь професійної спілки в укладанні колективного договору, угоди не впливає на здійснення нею своїх повноважень і не є ознакою для визначення професійної спілки такою, що діє на підприємстві, в установі, організації, оскільки основна мета кожної профспілки за статутною діяльністю є здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

Судами не враховано, що позивач є профспілковою організацією, у якій членами є діючі працівники поліції. При цьому законодавство не регулює їх кількість, а також факт вчинення профспілкою всіх залежних від неї дій, спрямованих на захист трудових прав її членів - діючих працівників поліції.

Відсутність факту укладання колективного договору не відноситься до обставин, які вказують на відсутність підстав для розгляду запитів профспілки, оскільки позивач, як легалізована профспілкова організація, має всі необхідні правовстановлюючі документи, а тому користується усіма відповідними правами та повноваженнями у взаємовідносинах з роботодавцем.

Таким чином, розгляд листів/запитів профспілки відповідачем повинен був здійснюватися відповідно до вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Відповідач був зобов`язаний підписати угоду з профспілкою про перерахування щомісяця членських профспілкових внесків на рахунок, наданий профорганізацією, із заробітної плати працівників - членів профспілки в день видачі заробітної плати та погодження проектів наказів щодо преміювання/депреміювання з виборним органом профспілки.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано

Фактичні обставини, встановлені судами

У грудні 2012 року створена об`єднана профспілкова організація УМВС України в Сумській області Всеукраїнської професійної спілки працівників Міністерства внутрішніх справ України, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб від 14 грудня 2012 року.

Пунктом 1.1 статуту ОПО УМВС України в Сумській області визначено, що професійна спілка об`єднує працівників органів внутрішніх справ та працівників підприємств, установ, організацій, що входять до сфери управління МВС України.

За пунктом 1.15 статуту вимоги статуту є обов`язковими для виконання всіма членами та організаціями профспілки.

Метою діяльності профспілки є здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки (пункт 2.1. статуту),

Членом профспілки може бути кожен громадянин України, який працює в органі, підрозділі, установі або в начальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, визнає та дотримується статуту профспілки та сплачує членські внески (пункт 3.1. статуту).

Статтями 1, 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

13 березня 2018 року, 29 березня 2018 року, 08 травня 2019 року позивач звертався листами до відповідача щодо обговорення питання та укладення угоди стосовно преміювання членів профспілки.

25 червня 2018 року ГУНП в Сумській області надало відповідь, у якій повідомило, що в ГУНП в Сумській області діє колективний договір, укладений між ГУНП в Сумській області та Сумською обласною профспілковою організацією атестованих працівників органів внутрішніх справ України, Профспілковою організацією УМВС України в Сумській області Професійної спілки працівників державних установ України на 2017-2019 р.р. Зазначено, що запропонований проект угоди передбачає погодження проектів наказів ГУНП в Сумській області щодо встановлення щомісячних премій працівникам, які є членами об`єднаної профспілкової організації УМВС України в Сумській області, з виборним профспілковим органом ОПО УМВС України в Сумській області, для підписання такої угоди необхідно внести відповідні зміни до діючого колективного договору.

Вказано, що дана відповідь не є відмовою від укладення запропонованої угоди між ГУНП в Сумській області та об`єднаною профспілковою організацією УМВС України в Сумській області на 2018-2022 роки.

28 травня 2019 року ГУНП в Сумській області надало об`єднаній профспілковій організації УМВС України в Сумській області письмову відповідь, за якою повідомило, що розгляд питання щодо можливості укладення угоди можливий після приведення статутних документів у відповідність до вимог статей 1, 14 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статей 64, 104 Закону України «Про Національну поліцію».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Правове становище професійних спілок, їх статус та повноваження регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України від 15 вересня1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Працівники мають право, зокрема, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку. Первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статутом професійної спілки. (стаття 2, частини перша, друга статті 246 КЗпП України).

Статтями 1, 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Первинна організація профспілки - добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

За статтею 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець зобов`язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації.

Статтею 10 КЗпП України та статтею 1 Закону України від 1 липня 1993 року № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» визначено, що колективний договір укладається з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до статті 12 КЗпП України колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони.

Якщо на підприємстві, в установі, організації створено кілька первинних профспілкових організацій, вони повинні на засадах пропорційного представництва (згідно з кількістю членів кожної первинної профспілкової організації) утворити об`єднаний представницький орган для укладення колективного договору. В цьому разі кожна первинна профспілкова організація має визначитися щодо своїх конкретних зобов`язань за колективним договором та відповідальності за їх невиконання. Первинна профспілкова організація, що відмовилася від участі в об`єднаному представницькому органі, позбавляється права представляти інтереси працівників при підписанні колективного договору.

Згідно з частиною третьою статті 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Колективний договір укладають роботодавець з однієї сторони і один або кілька профспілкових органів, а у разі відсутності таких органів - представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом з іншої сторони (стаття 3 Закону України «Про колективні договори і угоди»).

Загальний перелік питань, що підлягають врегулюванню у колективному договорі, визначено статтею 7 Закону України «Про колективні договори і угоди».

У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.

Укладенню колективного договору, угоди передують колективні переговори. Будь-яка із сторін не раніш як за три місяці до закінчення строку дії колективного договору, угоди або у строки, визначені цими документами, письмово повідомляє інші сторони про початок переговорів. Друга сторона протягом семи днів повинна розпочати переговори. Порядок ведення переговорів з питань розробки, укладення або внесення змін до колективного договору, угоди визначається сторонами і оформлюється відповідним протоколом. Для ведення переговорів і підготовки проектів колективного договору, угоди утворюється робоча комісія з представників сторін. Склад цієї комісії визначається сторонами(стаття 10 Закону України № 3356-XII «Про колективні договори і угоди»).

На осіб, які представляють роботодавців чи профспілки або інші уповноважені трудовим колективом органи і ухиляються від участі в переговорах щодо укладення, зміни чи доповнення колективного договору, угоди, або навмисно порушили строк, визначений частиною третьою статті 10 цього Закону, або не забезпечили роботу відповідної комісії у визначені сторонами строки, накладається штраф до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, і вони несуть також дисциплінарну відповідальність аж до звільнення з посади (стаття 17 Закону №3356-XII).

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що колективний договір укладається для працівників, а не для профспілки, передбачено укладення лише одного колективного договору для всіх працівників підприємства.

Правові й організаційні засади функціонування системи заходів з вирішення колективних трудових спорів (конфліктів), здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними, врегульовано Законом України від 03 березня 1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», норми якого поширюються на найманих працівників та організації, утворені ними відповідно до законодавства для представництва і захисту їх інтересів, і на роботодавців, організації роботодавців та їх об`єднання.

У статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» визначено, що колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю.

Сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець (стаття 3 вказаного Закону).

Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» окремо встановлено особливу процедуру розгляду розбіжностей, що виникли між сторонами соціально-трудових (колективних) відносин. Указаним законодавчим актом передбачається примирно-третейська процедура та система організаційних структур із належною компетенцією щодо узгодження інтересів конфліктуючих сторін.

Так, статтею 7 указаного Закону передбачено, що розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань укладення чи зміни колективного договору, угоди здійснюється примирною комісією, а в разі неприйняття рішення у строки, установлені статтею 9 цього Закону - трудовим арбітражем.

За статтею 13 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» жодна із сторін колективного трудового спору (конфлікту) не може ухилятися від участі в примирній процедурі і зобов`язані використати для врегулювання колективного трудового спору (конфлікту) всі можливості, не заборонені законодавством.

Якщо примирні органи не змогли врегулювати розбіжності між сторонами, причини розбіжностей з обґрунтуванням позицій сторін у письмовій формі доводяться до відома кожної із сторін колективного трудового спору (конфлікту).

Судовий порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів) процесуальним законодавством та Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» передбачено у таких випадках: розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (стаття 23 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»); розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення про вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених статтею 24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (стаття 25 вказаного Закону); оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (частина п`ята статті 20 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»); невиконання роботодавцем обов`язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (частини друга, четверта статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»)

Суди попередніх інстанцій з`ясували, що сторонами цього спору є первинна профспілкова організація та роботодавець, а спір виник щодо виконання колективного договору, укладення угоди про щомісячне утримання із заробітної плати працівників профспілкових внесків на рахунок профспілки та погодження з виборним органом проектів наказів щодо встановлення працівникам, які є членами профспілки, щомісячних премій.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 19 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства судами загальної юрисдикції розглядаються справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

За таких обставин, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про встановлення Законом порядку вирішення спору щодо укладення угоди між профспілковою організацією та роботодавцем саме примирною комісією, та необґрунтованість позовних вимог відповідає наведеним нормам, якими врегульовано спірні правовідносини.

При цьому, вимоги профспілкової організації щодо покладення в судовому порядку на відповідача обов`язку перерахування профспілкових внесків із заробітної плати працівників, які є її членами, а також посилання на неперахування цих внесків роботодавцем, у спірному випадку є неналежним та неефективним способом захисту. Ці вимоги можуть бути обґрунтуванням іншої - належної вимоги, а саме, про стягнення конкретних грошових сум за відповідний період.

Вимоги позивачів фактично зводяться до спонукання відповідача до виконання умов колективного договору, внесення до нього змін та укладення угоди щодо перерахування профспілкових внесків та узгодження питань стосовно преміювання працівників, проте законом визначені способи забезпечення виконання такого договору, зокрема шляхом ініціювання притягнення до відповідальності посадових осіб підприємства у вигляді штрафу аж до звільнення з посади (статті 17, 18 Закону № 3356-XII, статті 41-1, 41-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення), а також шляхом вирішення колективного трудового спору примирною комісією, яка утворюється та діє відповідно до статті 8 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі №210/2097/16 (провадження №61-16081св19), у якій вирішувались близькі за змістом правовідносини.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року (провадження №К/9901/370/18), вказаною постановою, за результатами скасування судового рішення справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з неї. За результатами нового розгляду цієї справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки у ній.

Крім того, у постанові Верховного Суду, на яку посилається заявник, та у справі, яка переглядається, є відмінними суб`єктний склад, підстави та предмет спору, різняться й встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу об`єднаної профспілкової організації Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області Всеукраїнської професійної спілки працівників Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду Сумської області від 19 лютого 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 06 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко