Провадження № 22-ц/4808/787/21
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року, постановлену у складі судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа,

в с т а н о в и в:

14 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у справі 344/17406/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу).

19 квітня 2021 року заявник ОСОБА_1 подав заяву, у якій просив забезпечити позов про визнання виконавчого документа у справі 344/17406/20 таким, що не підлягає виконанню, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, оскільки такий оскаржується ним у судовому порядку та є помилково виданим. Зазначив, що на його думку, в даний момент виконавче провадження відкрито незаконно, і в державного виконавця не має жодних перешкод по вчиненню дій щодо незаконного стягнення його майна, чи незаконного обмеження його прав. Якщо заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не буде задоволена, то не зупинення виконання за виконавчим документом істотно ускладнить чи навіть унеможливить виконання рішення суду та ефективний захист його прав, поновлення порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа в справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого Івано-Франківським міським судом у справі 344/17406/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не наведено жодних обставин, які би свідчили про наявність підстав для зупинення стягнення на підставі виконавчого документа в справі №344/17406/20, а при цьому цитується чинне законодавство та наявність розгляду самої заяви ОСОБА_1 , що призначена судом до розгляду на 27.04.2021 року. При цьому, суддя звернув увагу, що зупинення стягнення за виконавчим документом є правом, а не обов`язком суду.

На зазначену ухвалу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в ухвалі, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що висновок суду про те, що заявником не наведено жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується, не відповідає дійсності. Так, у заяві про забезпечення позову, в розділі «предмет позову» зазначено, що в даний момент незаконні, на думку заявника, виконавчі провадження відкриті і жодних перешкод по вчиненню дій щодо незаконного стягнення його майна чи незаконного обмеження його прав у державного виконавця не має; якщо заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню не буде задоволена, то не зупинення виконавчого провадження в даний момент істотно ускладнить чи навіть унеможливить виконання рішення суду та ефективний захист прав заявника, поновлення порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Також апелянт вважає, що твердження суду про те, що зупинення стягнення за виконавчим документом є правом, а не обов`язком суду, суперечить ст. 13 Міжнародної Конвенції з прав людини.

Із зазначених підстав просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апелянт ОСОБА_1 надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що обставини та вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_2 не повідомила суду причину неявки.

З урахуванням положення частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

З наведених норм ЦПК України слідує, що забезпеченню підлягає тільки позов.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у справі 344/17406/20, а саме судового наказу, виданого за заявою ОСОБА_2 , про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу).

Однак ОСОБА_1 у поданій ним заяві, яку він назвав «заява про забезпечення позову», просив фактично забезпечити його заяву (хоча і назвав її позовом) про визнання виконавчого документа у справі 344/17406/20 таким, що не підлягає виконанню, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа.

Враховуючи, що ОСОБА_1 подав заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, то ці правовідносини регулюються розділом VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень», зокрема статтею 432 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Положеннями частини 3 статті 432 ЦПК України передбачено, що до розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Тому висновок суду, що зупинення виконання за виконавчим документом є правом, а не обов`язком суду узгоджується з наведеними положеннями ЦПК України, а доводи апеляційної скарги про те, що такий висновок суду суперечить ст. 13 Міжнародної Конвенції з прав людини, є довільним трактуванням апелянта положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апелянта, що ним наведено підстави для забезпечення позову, а висновок суду в цій частині не відповідає обставинам справи, не приймаються до уваги, оскільки в заяві ОСОБА_1 не вказує на наявність підстав для забезпечення заяви, а зазначає про ймовірність утруднення виконання судового рішення на випадок позитивного вирішення його заяви.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що як вбачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у справі 344/17406/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), розглянута 27 квітня 2021 року.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В силу частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин