Номер провадження: 22-ц/813/1781/21
Номер справи місцевого суду: 520/3530/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: третьої особи ОСОБА_1 та його адвоката Шевчук В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Бардакова Євгена Віталійовича, третя особа, ОСОБА_1 , про визнання рішення державного реєстратора протиправним та його скасування, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця Олександра Володимировича, ОСОБА_2 , Державного підприємства «Центр оцінки та інформації», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державний реєстратор Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Бардаков Євген Віталійович про визнання протиправними дії державного реєстратора та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

19 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до державного реєстратора Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» (далі ДП «Центр обслуговування громадян») Бардакова Є.В. про визнання рішення державного реєстратора протиправним та його скасування, посилаючись на те, що державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» (далі Одеська філія ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень») Кравець О.В. було прийнято рішення №33701282 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 18848208, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). 30 травня 2018 року державним реєстратором ДП «Центр обслуговування громадян» Бардаковим Є.В. на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року по справі №815/1738/17 та заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення №41350837 про скасування її права власності на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вона вважала дане рішення є незаконним, оскільки постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року по справі №815/1738/17 було вирішено тільки питання щодо скасування реєстрації декларації, а не скасування її права власності на вищезазначене майно. Крім того, вказане рішення про скасування державної реєстрації речових прав було скасовано за заявою особи, яка не мала на це права.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка ОСОБА_2 просила суд визнати противоправним та скасувати рішення державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Бардакова Є.В. від 30.05.2018 року індексний номер рішення 41350837 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на підсобне приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,8 кв.м. (за номером 18848205, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

19 квітня 2019 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в подальшому уточненим, до державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В., ОСОБА_2 , ДП «Центр оцінки та інформації», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний реєстратор ДП «Центр обслуговування громадян» Бардаков Є.В., про визнання протиправними дії державного реєстратора та скасування рішення. В обґрунтування позову, ОСОБА_1 зазначив, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. під час розгляду заяви ОСОБА_2 про реєстрацію права власності були порушені вимоги Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952 та Порядку №1127. До заяви ОСОБА_2 про реєстрацію права власності, як підтвердження виникнення права власності на новозбудований об`єкт було надано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації №ОД 57, зареєстровану 03 червня 2016 року на будівництво підсобного приміщення літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_2 , та технічний паспорт, виданий ФОП ОСОБА_3 від 25.05.2016 року, який був складений на підсобне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , побудоване у 2015 році. В зазначених документах, які стали підставою для реєстрації права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно були суттєві розбіжності, а саме, відповідно до заяви відповідачки підсобне приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а державна реєстрація проведена на підсобне приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ; в декларації про готовність об`єкту до експлуатації, адреса об`єкта нерухомості (підсобного приміщення, літ. «Б»): АДРЕСА_2 ; в технічному паспорті на підсобне приміщення зазначена адреса: АДРЕСА_1 . В технічному паспорті на об`єкт нерухомого майна від 25 травня 2016 року зазначено, що приміщення побудовано у 2015 році, тобто до реєстрації 03 червня 2016 року декларації про готовність об`єкту до експлуатації. Тому, оскільки і дата побудови нерухомості і дата складання технічного паспорту раніше дати реєстрації Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, то відповідно до вимог п. 3.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 24 травня 2001 року №127, на ньому повинно бути проставлено штамп «Збудовано самочинно», що унеможливлювало б здійснення реєстрації права власності. Таким чином, оскільки подані державному реєстратору Кравцю О.В. документи для реєстрації права власності на підсобне приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, не відповідали заявленим правам та технічному паспорту, то його дії щодо прийняття рішення про реєстрацію права власності на підставі таких документів є противоправними та незаконними. Отже, державна реєстрація права власності на нерухоме майно, яка була проведена з порушенням вимог Закону №1952-ІУ та Порядку №1127, відбулася на об`єкт самочинного будівництва, щодо якого у нього існує судовий спір про знесення. Реєстрація права власності на вказаний об`єкт самочинного будівництва може ускладнити розгляд зазначеного спору, або утруднити виконання можливого рішення суду по справі №520/6897/17.

Посилаючись на порушення своїх прав, третя особа ОСОБА_1 просив суд визнати дії державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В. щодо державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, противоправними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33701282 від 03 лютого 2017 року на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101.

17 жовтня 2019 року третя особа ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну підстав позову, у якій просив суд визнати протиправними дії державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В. по державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33701282 від 03 лютого 2017 року на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, посилаючись на те, що останній зареєстрував право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна за відсутністю заяви та технічного паспорта на об`єкт за вказаною у рішенні державного реєстратора адресою, та за постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року по справі №815/1738/17, якою було скасовано реєстрацію декларації про готовність спірного об`єкту до експлуатації №ОД 57, яка була підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33701282 від 03 лютого 2017 року на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101 (т. 2, а.с. 159-160).

Адвокат ОСОБА_4 в інтересах позивачки ОСОБА_2 , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги третьої особи ОСОБА_1 не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні. Раніше надала відзив на позов ОСОБА_1 , та відповідь на пояснення третьої особи і заперечення на відповідь на відзив, в яких просила суд відмовити останньому в задоволенні позовних вимог (т. 1, а.с. 187-194, т. 2, а.с. 140-144, 164-166, 195-200).

Відповідач за первісним позовом та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, за позовом ОСОБА_1 , державний реєстратор Бардаков Є.В. в судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю (т. 1, а.с. 155).

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_1 та адвокат Шевчук Вікторія Вікторівна в його інтересах в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі, первісні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні, раніше ОСОБА_1 надав суду пояснення на позов та відповідь на відзив (т. 1, а.с. 76-81, т. 2, а.с. 80-84, 169).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Бардакова Євгена Віталійовича, третя особа, ОСОБА_1 про визнання рішення державного реєстратора протиправним та його скасування задоволено. Суд визнав рішення державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Бардакова Євгена Віталійовича від 30 травня 2018 року, індексний номер рішення 41350837 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на підсобне приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,8 кв.м. (за номером 18848205, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, противоправним та скасував рішення державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Бардакова Євгена Віталійовича від 30 травня 2018 року, індексний номер рішення 41350837 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на підсобне приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,8 кв.м. (за номером 18848205, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 , до державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця Олександра Володимировича, ОСОБА_2 , ДП «Центр оцінки та інформації», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний реєстратор Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Бардаков Євген Віталійович, про визнання протиправними дії державного реєстратора та скасування його рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити та задовольнити його позов в повному обсязі, посилаючись порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та відповідачі державний реєстратор ДП «Центр обслуговування громадян» Бардаков Є.В., державний реєстратор прав на нерухоме майно Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В. не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Судові повістки відповідачам направлялись на усі відомі суду адреси, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній». Із заявами про зміну адреси до суду останні не звертались.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, у відзиві позивачки ОСОБА_2 на апеляційну скаргу та у відповіді третьої особи ОСОБА_1 на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Пунктом 1 частини першої статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 03 лютого 2017 року, (надалі - Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Частиною 3 статті 26 Закону №1952-IV передбачено, що, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_2 , яка є громадянкою Російської Федерації, на праві власності належить домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 809,3 кв.м., житловою 33,7 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2012 року. 22 травня 2012 року право власності ОСОБА_2 на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 809,3 кв.м., житловою 33,7 кв.м., було зареєстровано, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. 2 а.с. 12).

Позивачці ОСОБА_2 , також на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,0560 гектарів, у тому числі по угіддям: 0,0560 гектарів під будівлями, лісами та іншими угіддями, у межах згідно з планом, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :13:018:0074, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_5 (т. 2, а.с. 31-32), яка належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №464160, виданого на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 17 квітня 2001 року, №2374-ХХIII, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №983/5834, який є додатком до цього договору (т. 1, а.с. 131-132).

Позивачці ОСОБА_2 , на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,0560 гектарів, у тому числі по угіддям: 0,0560 гектарів - під будівлями, лісами та іншими угіддями, у межах згідно з планом, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер : 13:018:0073, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 33-34), яка належала ОСОБА_6 на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №464159, виданого на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 17 квітня 2001 року, №2374-ХХIII, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №982/5834, який є додатком до цього договору (т. 1, а.с. 133-134).

З матеріалів реєстраційної справи Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради №101 вбачається, що 01 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» із заявою про державну реєстрацію права власності на підсобне приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 117-153).

До вказаної заяви було надано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 03 червня 2016 року №ОД 57 (далі - Декларація), яка була зареєстрована Департаментом ДАБІ в Одеській області 03 червня 2016 року та технічний паспорт на садовий (індивідуальний) житловий будинок, господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 від 25 травня 2016 року (т. 1, а.с. 122-126, 127-130).

Зі змісту Декларації вбачається, що 14 грудня 2014 року замовником ОСОБА_2 було затверджено проект будівництва підсобного приміщення літ. «Б», за адресою: АДРЕСА_2 (п. 10 Декларації).

21 квітня 2005 року Інспекцією ДАБК м. Одеси при Управлінні архітектури та містобудування Одеської міської ради було видано дозвіл на виконання будівельних робіт за №27205. Дата початку будівництва 21 квітня 2005 року, дата закінчення будівництва 01 лютого 2015 року. Строк введення об`єкта до експлуатації 2 квартал 2016 року (п. 11 Декларації) (т. 1, а.с. 127-130).

25 квітня 2016 року на підставі наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України за №976 від 08 вересня 2015 року та звернення ОСОБА_1 від 19 квітня 2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було видано головному інспектору будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Лисому С.О. направлення для проведення позапланової перевірки від 25 квітня 2016 року №766 для здійснення позапланової перевірки на реконструкцію індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , строком дії з 26 квітня 2016 року до 04 травня 2016 року (т. 2, а.с. 96).

14 травня 2016 року головним інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Лисим С.О. було складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за результатами якого було встановлено, що під час виїзду на місце будівельні роботи не виконувалися, об`єкт експлуатувався. Зафіксовано, що на даній земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 квітня 2012 року, останньою були виконані будівельні роботи з влаштування стрічкового фундаменту під капітальну споруду між будинком та суміжною земельною ділянкою по АДРЕСА_4 (т. 2, а.с. 97-100).

04 травня 2016 року головним інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Лисим С.О. відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. ст. 254, 255, 256 КУпАП (т. 2 а.с. 101-105).

04 травня 2016 року головним інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Лисим С.О. було видано ОСОБА_2 припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема вимогам будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, затвердженому проекту або будівельному паспорту забудови земельної ділянки, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт (т. 2 а.с. 106-108).

10 травня 2016 року головним інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Лисий С.О. відносно ОСОБА_2 було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення за №352 про визнання її винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 97 КУпАП та накладення на неї штрафу в розмірі 6 800,00 грн. (т. 2, а.с. 109-112). 17 травня 2016 року ОСОБА_2 сплатила штраф у розмірі 6 800,00 грн., що підтверджується квитанцією від 17 травня 2016 року (т. 2, а.с. 113).

03 червня 2016 року після проведення позапланової перевірки, Департаментом Державної архітектурно-будівельного інспекції в Одеській області на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 03 червня 2016 року №ОД 57 ( т. 1, а.с. 127-130).

03 лютого 2017 року на підставі технічного паспорту від 25 травня 2016 року, Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 03 червня 2016 року серія та номер ОД 57, виданої 03 червня 2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області, державним реєстратором Кравець О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33701282 від 03 лютого 2017 року та внесено запис №18848205 про право власності ОСОБА_2 на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 135).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року по справі №815/1738/17, позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту ДАБІ в Одеській області, Управління ДАБК Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 , ДАБІ України про визнання противоправною бездіяльність, скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 57 були задоволені частково та скасована реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 57 з підстав наведення ОСОБА_2 в декларації недостовірних даних (т. 1, а.с. 136-153).

30 серпня 2019 року ОСОБА_1 разом із відповіддю на відзив до суду були надані копії матеріалів перевірки Департаменту ДАБІ України від 04 травня 2016 року, у тому числі і заперечення Департаменту ДАБІ України на позов ОСОБА_1 по справі №815/1738/17, яка розглядалася в Одеському окружному адміністративному суду. В обґрунтування заперечень Департамент ДАБІ України зазначав, що здійснюючи реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 57, Департамент діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачено нормами діючого законодавства (т. 2 а.с. 117-119).

30 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ДП «Центр обслуговування громадян» із заявою про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року по справі 815/1738/17 (т. 2 а.с. 4).

Із матеріалів реєстраційної справи Відділу документального та інформативного забезпечення Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради №01.02-1 (реєстраційна справа №101 АДРЕСА_2 ) вбачається, що державним реєстратором прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» Бардаковим Є.В. була розглянута заява ОСОБА_1 від 30 травня 2018 року про скасування державної реєстрації права власності за номером 18848205 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» Бардаковим Є.В. на підставі ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 була скасована державна реєстрація права власності за номером 18848205 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 (т. 2, а.с. 6).

Факт скасування державної реєстрації права власності за номером 18848205 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 2, а.с. 7, 30).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що, зареєструвавши 03 червня 2016 року декларацію про готовність об`єкту до експлуатації №ОД 57, а саме підсобного приміщення літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_2 , органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився до експлуатації, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Виникненню у ОСОБА_2 права власності на майно, виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали їй дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт. В зв`язку з чим, враховуючи, що право власності на нежитлове приміщення було набуте ОСОБА_2 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на позивача, яка розраховувала на їх належність та легітимність. Таким чином, скасування постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 57 з підстав наведення нею недостовірних даних не є підставою для скасування права власності ОСОБА_2 ..

Отже, дії державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В. щодо прийняття рішення №33701282 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 18848208, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) були правомірними та законними, оскільки документи, які були надані ОСОБА_2 відповідали вимогам діючого законодавства, а тому підстави для відмови в реєстрації права власності ОСОБА_2 на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , були відсутні.

Оформлення права власності ОСОБА_2 відбулось ще до винесення рішення суду щодо скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 03 червня 2016 року й виникло після проходження нею належної законодавчої процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про початок виконання будівельних робіт та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, без жодного зауваження з боку департаменту ДАБІ в Одеській області, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дії державного реєстратора прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» Бардакова Є.В. щодо прийняття рішення про скасування державної реєстрації права власності за номером 18848205 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 є противоправними, а рішення про скасування державної реєстрації права власності за номером 18848205 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Оскільки право власності ОСОБА_2 на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , виникло на законних підставах, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дії державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В. щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на об`єкт самочинного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33701282 від 03 лютого 2017 року на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101, задоволенню не підлягають, оскільки за своїми наслідками становлять втручання ОСОБА_1 у право ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33701282 від 03 лютого 2017 року на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101 слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні позивачем ОСОБА_2 , ні її представником, адвокатом Волконовою Вікторією Миколаївною, не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження підстав позову, а саме, правомірність державної реєстрації права власності на підсобне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, у пункті 5 постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18 зробив правовий висновок про те, що «пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018р. у справі №925/1121/17, від 17.04.2019р. у справі №916/675/15».

У пункті 41 Порядку про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, зазначено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються, зокрема, 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

З матеріалів реєстраційної справи №101 на підсобне приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , заведеної Управлінням державної реєстрації Одеської міської ради вбачається, що 01 лютого 2017 року ОСОБА_2 була подана заява про державну реєстрації прав на нерухоме майно - підсобне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 21). До заяви додано, як підтвердження виникнення права власності на новозбудований об`єкт, Декларацію про готовність об`єкту до експлуатації №ОД 57, зареєстровану 03.06.2016р. на будівництво підсобного приміщення літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 27-30), та технічний паспорт, виданий ФОП ОСОБА_3 від 25.05.2016р., який був складеним на підсобне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , побудоване в 2015 році (т. 2, а.с. 22-26).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у порушення статей 264, 265 ЦПК України не надав мотивованої оцінки аргументам, наведеним третьою особою ОСОБА_1 , зокрема, обставинам встановленим постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року у справі №815/1738/17.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року по справі №815/1738/17 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту ДАБІ у Одеській області, Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2 , Державна архітектурно-будівельна інспекція України про визнання протиправною бездіяльність, скасування реєстрації декларації «Про готовність об`єкта до експлуатації» №ОД57, позов задоволено частково. Суд скасував реєстрацію декларації «Про готовність об`єкту до експлуатації» №ОД 57 з підстав наведення недостовірних даних.

При цьому, суд виходив з того, що «згідно із ч. 8 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про початок виконання будівельних робіт, та виконання будівельних робіт без зареєстрованої декларації.

З копії декларації Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 (а.с. 109) від 03 червня 2016 року (т. 1 а.с. 109-112, 151-154), судом встановлено, що об`єктом закінченого будівництва, який зареєстрований є: будівництво підсобного приміщення літ «Б», за адресою: АДРЕСА_2 , ДК 1271.9, І категорія складності. Замовник ОСОБА_7 .

У розділі 8 Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 зазначено, що генеральним проектувальником вказаного будівництва є МП «Проекти. Вишукування. Комерція», код 05815847, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, буд. 125, кв. 59.

У розділі 9 Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 зазначено, що авторський нагляд здійснює, ГАП ОСОБА_8 , зокрема, на підставі Наказу МП «ПВК» від 09.12.2014р. №23.

Проте судом встановлено, що мале підприємства «Проекти. Вишукування. Комерція» не проводило проектні роботи і не здійснювало авторського нагляду за об`єктом в АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 7).

Таким чином у Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 зазначені недостовірні дані у розділах 8 та 9.

У розділі 10 Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 зазначено, що будівництво здійснено на підставі проекту будівництва підсобного приміщення літ «Б», за адресою: АДРЕСА_2 , який затверджений замовником ОСОБА_9 від 14 грудня 2014 року.

У розділі 11 Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 зазначено, що дозвіл на виконання будівельних робіт виданих Інспекцією ДАБК м. Одеси при УАМ ОМР 21.04.2005 року №272/05, проте судом встановлено, дозвіл №272/05 від 12.05.2005 року виданий ОСОБА_10 на виконання робіт з реконструкції дачного будинку із розширенням по АДРЕСА_5 згідно проектної документації, затвердженої та зареєстрованої за №1025 від 21.04.2005 року та витяг з журналу реєстрації дозволів на виконання будівельною інспекцією ДАБК м. Одеси.

Таким чином у Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 зазначені недостовірні дані у розділі 11, оскільки дозвіл на виконання будівельних робіт за вищевказаною адресою виданих Інспекцією ДАБК м. Одеси при УАМ ОМР 21.04.2005 року №272/05 ОСОБА_2 не надавався

У розділі 12 «Інформація про об`єкт» Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 зазначено, що датою початку будівництва є 21.04.2005 року, датою ж закінчення будівництва є 01.02.2015 року.

Як вже встановлено судом, станом на дату проведення перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил за результатами проведення якої Департаментом ДАБІ в Одеській області складено акт перевірки від 04.05.2016 року (т. 1 а.с. 132-134) у ОСОБА_2 був відсутній дозвіл на проведення будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже у Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складеності №ОД57 зазначені недостовірні дані у розділі 12, оскільки у ОСОБА_2 в період виконання будівельних робіт був відсутній дозвіл на їх проведення».

Згідно із даних Єдиного державного реєстру судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/84520317 Одеським окружним адміністративним судом розглянута справа №420/2202/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування припису та скасування постанови.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування припису Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, стандартів і правил №177/19 від 19.03.2019 року, який видано ОСОБА_2 відмовлено.

При цьому судом встановлено, що «висновки відповідача про те, що саме ОСОБА_2 виконані будівельні роботи з реконструкції домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_3 , без отримання права на виконання таких робіт, чим порушено ч. 1 ст. 34 та абз. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та абз. 2 п. 5 та п. 13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ за №466 від 13.04.2011 року є правомірними

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що припис Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, стандартів і правил №177/19 від 19.03.2019 року, про усунення порушення вимог містобудівного законодавства, шляхом отримання в установленому законом порядку право на виконання підготовчих та будівельних робіт за даною адресою або приведення земельної ділянки у попередній стан в термін до 19.05.2019 року, який видано ОСОБА_2 , відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, є законним та обґрунтованим».

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 обґрунтовано стверджував у своєму позові та поясненнях, що будівництво підсобного приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , проводилось позивачкою ОСОБА_9 самочинно й вона отримала реєстрацію Декларації на готовність об`єкту до експлуатації від 03 червня 2016 року внаслідок недобросовісних дій зі свого боку.

Як вже зазначалось замовник ОСОБА_2 відповідно до закону повинна нести відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій нею декларації про початок виконання будівельних робіт, та виконання будівельних робіт без зареєстрованої декларації, а не відповідні державні органи.

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії позивача ОСОБА_2 щодо надання даних, що не відповідають дійсності при реєстрації Декларації та реєстрації права власності на спірний об`єкт, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

З матеріалів справи та згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що з 13.06.2017 року в провадженні Київського районного суду м. Одеси, а подальшому Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа №520/6897/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва, у якій позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у ОСОБА_11 власним майном, шляхом знесення за власний рахунок та власними силами самочинно побудованої прибудови до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що йому на праві спільної часткової власності належить домоволодіння по АДРЕСА_4 . Власником будинку АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 ..

На суміжній земельній ділянці відповідач ОСОБА_2 здійснила самочинну прибудову розташовану на відстані менше ніж 1,5 м. від його будинку, що є порушенням пожежної безпеки, норм будівельних стандартів,

Крім того, позивач зазначив, що внаслідок тривалої бездіяльності органів держархбудконтролю та місцевого самоврядування ОСОБА_2 практично завершила самочинне будівництво двоповерхового підсобного приміщення, яке в декларації «Про готовність об`єкту до експлуатації» №ОД 57, зареєстрованої з наведенням недостовірних даних, зазначена як одноповерхова.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що вимоги третьої особи ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення державного реєстратора Кравця О.В. про реєстрацію права власності на спірний об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , та скасування його за своїми наслідками становлять втручання ОСОБА_1 у право ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, є помилковим.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що дії державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В. щодо прийняття рішення №33701282 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 18848208, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) не відповідали вимогам діючого законодавства, а тому з законні підстави для відмови в реєстрації права власності ОСОБА_2 на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Дії державного реєстратора прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» Бардакова Є.В. щодо прийняття рішення про скасування державної реєстрації права власності за номером 18848205 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 здійснені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом й немає підстав для скасування рішення про скасування державної реєстрації права власності за номером 18848205 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101.

Позивачка ОСОБА_2 була зобов`язана передбачити наслідки надання недостовірних даних при реєстрації Декларації та права власності, тому вказаний висновок не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку втручання держави у мирне володіння майном ОСОБА_2 є пропорційним.

За своєю юридичною природою позов це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_2 в судовому засіданні не доведено належним чином те, що третя особа ОСОБА_1 порушує її право на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом.

Навпаки, із достовірністю встановлено, що ОСОБА_2 порушує право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, тому це право останнього підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору третя особа ОСОБА_1 отримав ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають, а позов третьої особи ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим й підлягає задоволенню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18 (провадження №11-474апп19) виходила з того, що «рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 04 вересня 2018 року у справі №915/127/18 (провадження №12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається».

З урахуванням вказаного правового висновку Великої Палати Верховного суду колегія суддів вважає за необхідне визнати дії державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця Олександра Володимировича щодо прийняття рішення №33701282 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 18848208, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) протиправними та скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 18848208, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 53, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 328, 331, 386 ЦК України, ч. 3 статі 10, частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення позову третьої особи ОСОБА_1 ..

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Третя особа ОСОБА_1 поніс та документально підтвердив сплату судового збору при подачі позовної заяви в сумі 1 536,80 грн. (т. 1, а.с. 107, 108) та при подачі апеляційної скарги в сумі 3 457,80 грн. (т. 3, а.с. 8), тому у зв`язку із задоволення позову та апеляційної скарги підлягає присудженню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 4 994,60 грн. (1 536,80 грн. + 3 457,80 грн.).

Крім того, в судовому засіданні адвокат третьої особи ОСОБА_1 ОСОБА_12 зазначила щодо подачі заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного реєстратора Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Бардакова Євгена Віталійовича, третя особа, ОСОБА_1 , про визнання рішення державного реєстратора протиправним та його скасування відмовити.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця Олександра Володимировича, ОСОБА_2 , Державного підприємства «Центр оцінки та інформації», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державний реєстратор Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Бардаков Євген Віталійович про визнання протиправними дії державного реєстратора та скасування рішення задовольнити.

Визнати дії державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця Олександра Володимировича щодо прийняття рішення №33701282 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 18848208, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) протиправними та скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підсобне приміщення, загальною площею 40,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 18848208, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_7 , витрати по сплаті судового збору в сумі 4 994,60 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 25 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік