Справа № 161/3597/21
Провадження №2/167/178/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2021 року місто Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Н.В. Шептицької,

з участю секретаря судового засідання Т.М. Форсюк,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

25.02.2021 року позивач звернулася в Луцький міськрайонний суд з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, який ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.03.2021 року був направлений за підсудністю на розгляд Рожищенського районного суду Волинської області і надійшов до Рожищенського районного суду Волинської області 12.04.2021 року.

Позов мотивований тим, що 01.04.1994 року рішенням сесії Іваничівської сільської Ради народних депутатів Рожищенського району Волинської області за №23/7 П.Ф. Цюпаку вирішено передати безкоштовно у приватну власність 0, 85 га.

Згідно з витягу з погосподарської книги № 3 за 2012 рік Іваничівської сільської ради Рожищенського району від 12.07.2017 року за №200, по особовому рахунку № НОМЕР_1 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_3 , який помер і після смерті якого позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 і 10.10.2017 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане майно.

Враховуючи вищенаведене, просить визнати за позивачем право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на: земельну ділянку площею 0, 85 га та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 12.04.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі і підготовче судове засідання призначено на 06.05.2021 року, яке не відбулося, у зв`язку з хворобою головуючого судді у справі, а виклик сторін здійснено на 18.05.2021 року.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 18.05.2021 року підготовче засідання відкладено на 01.06.2021 року, витребувано з Рожищенської державної нотаріальної контори матеріали спадкової справи №263/2012, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Ухвалою Рожищенського районного суду від 01.06.2021 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 11.06.2021 року.

Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча були вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце проведення розгляду справи (ас 78, ас 79). Проте, 23.04.2021 року і 01.06.2021 року подали письмові заяви, у яких просили судові засідання проводити у їх відсутності, позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі (ас ас 36, 67), а відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі (ас 34).

Суд ухвалив судове засідання проводити у відсутності учасників справи, згідно ч 1 ст 223 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч 2 ст 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У судовому засіданні, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд встановив наступне.

У судовому засіданні встановлено, що батьком позивача ОСОБА_5 був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і після його смерті залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 0, 85 га та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Дані обставини підтверджуються Свідоцтвом про народження від 23.10.1958 року (ас 4 зв), Свідоцтвом про укладення шлюбу від 14.11.1987 року (ас 4 зв), Свідоцтвом про смерть від 18.06.2012 року (ас 6), Витягом з погосподарської книги №3 за 2012 рік Іваничицівської сільської ради Рожищенського району від 12.07.2017 року (ас 10), архівним витягом з рішення Іванчицівської сільської ради народних депутатів Рожищенської району від 01.04.1994 року №23/7 (ас 10 зв).

У судовому засіданні встановлено, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 були: ОСОБА_7 (дружина), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (ас 8 зв), П.П. Цюпак (син), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (ас 8), Л.П. ОСОБА_8 (дочка), і які від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 відмовилися на користь ОСОБА_5 , про що подали відповідні заяви. Інших спадкоємців за законом немає.

Дані обставини підтверджуються постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.10.2017 року (ас 11), заявою ОСОБА_7 від 27.09.2012 року (ас 54), заявою ОСОБА_9 від 27.09.2012 року (ас 54 зв), заявою ОСОБА_10 від 12.11.2012 року (ас 58).

Згідно ст 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч 1 ст 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч 3 ст 1223, ч 1 ст 1220 ЦК України, здійснення права на спадкування, право на спадщину, виникає у день її відкриття. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч 1 ст 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За змістом наведених норм ЦК України, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття і для реалізації цього права закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

У судовому засіданні встановлено, що позивач вчасно і належним чином звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 (ас 53 зв) і 10.01.2013 року їй було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на вклади у Рожищенському відділенні Ощадного банку України (ас 59 зв), Свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.04.2013 року на приватизовану земельну ділянку площею 2, 0615 га (ас 64), Свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.04.2013 року на приватизовану земельну ділянку площею 0, 073 га (ас 64 зв).

У видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на: земельну ділянку площею 0, 85 га з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, та житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачу відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане спадкове майно (ас 11), що об`єктивно позбавило позивача можливості оформити в установленому законом порядку свої спадкові права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч 1 ст 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч 1 ст 376 ЦК України, житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Разом з тим, до 19 січня 1996 року, згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в населених пунктах. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29 червня 1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року №121.

Відповідно до ч 3 ст 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IVправа на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (зокрема й право власності на нерухоме майно - частина 1 статті 4 Закону).

Згідно із частиною 4 ст 3 вищезазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Крім того, Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 1З грудня 1995 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння , у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості.

Відповідно до ст 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані:

- документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги;

- виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Дані нормативно-правові акти та встановлені у судовому засіданні обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , рік побудови 1975, побудований відповідно до діючого на час його будівництва законодавства і право власності на нього належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування в погосподарській книзі за ОСОБА_11 (ас 10).

Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до статті 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на придбане, побудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 р. у справі № 6-54цс12, яка є обов`язковою для врахування судами України.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, у судовому засіданні встановлено, що за життя ОСОБА_12 належав житловий будинок та господарські споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який позивач прийняла у власність як спадкове майно після смерті ОСОБА_4 у встановленому законом порядку та строки, тому позов у цій частині вимог підлягає до задоволення і за позивачем слід визнати право власності на дане спадкове майно.

Ухвалюючи рішення в частині вимог про визнання права власності на спадкове майно: земельну ділянку площею 0, 85 га з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, суд виходить з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка була передана безкоштовно ОСОБА_12 01.04.1994 року, під час дії Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року N 3180-XII); Земельного кодексу Української РСР 1963 року.

При вирішенні спору слід виходити з положень ст 58 Конституції України, згідно якої, закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність осіб.

Вказане положення Конституції України знайшло своє відображення в ч 3 ст 5 ЦК України, в якій зазначено, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тобто, на момент передачі безкоштовно у приватну власністю земельної ділянки в розмірі 0, 85 га П.Ф. Цюпаку, діяли акти цивільного законодавства: Постанова Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року N 3180-XII); Земельний кодексу України (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року N 3180-XII); ЦК УРСР 1963 року та ЗУ «Про власність» (в редакції станом на 01.04.1994 року), які підлягають застосуванню як норми матеріального права, що регулюють вказані правовідносини.

Пунктом Перший перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що: «рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку».

Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15/92 «Про приватизацію земельних ділянок» було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Статтею шостою цього ж Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася лише для громадян України при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом.

Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина виникло право власності на земельну ділянку.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, у судовому засіданні встановлено, що за життя П.Ф. Цюпаку належала земельна ділянка площею 0, 85 га з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , яку позивач прийняла у власність як спадкове майно після смерті ОСОБА_4 у встановленому законом порядку та строки, тому позов у цій частині вимог підлягає до задоволення і за позивачем слід визнати право власності на дане спадкове майно.

Враховуючи позицію ОСОБА_5 , судові витрати, понесені нею при сплаті судового збору, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст ст 4, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 77-81, 83, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на: земельну ділянку площею 0, 85 га з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, та житловий будинок АДРЕСА_1 (до 01.01.2021 року - Рожищенського району) Волинської області.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Рожищенський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації і проживання:

АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації і проживання:

АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_3 .

Дата складення повного тексту рішення 11.06.2021 року.

Головуючий суддя Н.В. Шептицька