Провадження №2/523/1060/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Кащавцевої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, цивільну справу за позовом Громадської організації «Автостоянка «Волна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Громадська організація «Автостоянка «Волна» (далі за текстом ГО «Автостоянка «Волна») звернулась до суду з позовними вимогами в яких зазначило, що на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на земельній ділянці площею 0,5га. була облаштована автостоянка. Члени автостоянки об`єднались у громадську організацію та 15 травня 2002р. отримали свідоцтво про реєстрацію громадського об`єднання, а 2 січня 2007р. було проведено відповідну реєстрацію ГО «Автостоянка «Волна».

Рішенням Одеської міської ради №3714-ІУ від 28.01.2005р. був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000га. за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, при цьому вказана ділянка є частиною земельної ділянки, що перебуває в користуванні позивача.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015р. по справі №522/18528/13а згадане вище рішення Одеської міської ради було визнано протиправним та скасовано.

Незважаючи на рішення суду ОСОБА_3 09 жовтня 2018р. здійснила відчуження спірної земельної ділянки на користь гр. ОСОБА_2 , який за договором купівлі-продажу від 05 червня 2020р. продав земельну ділянку ОСОБА_1 .

На думку позивача договір купівлі-продажу від 05 червня 2020р. порушує їхні права, як користувачів земельної ділянки, продаж земельної ділянки відбувся за скасованим рішенням суду правом власності ОСОБА_3 , а відтак, просять визнати такий договір недійсним в судовому порядку.

Крім того, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2020р., площею 0,1000га., за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та невідомою особою, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю.

Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_1 направила до суду відзив в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, з таких підстав:

позивачем не зазначено конкретної підстави та норми права за якою слід визнати договори недійсними;

права позивача укладеними договорами не порушені, так як ГО «Автостоянка «Волна» не є, ані власником, ані користувачем земельної ділянки.

Аналогічний за змістом відзив на позовну заяву направив до суду ОСОБА_2

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді від 01.10.2020р. було відкрито провадження у справі з призначенням розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.12.2020р. було задоволено клопотання представника позивача та були витребуванні від приватних нотаріусів нотаріальні справи щодо договорів купівлі-продажу земельної ділянки, які оспорюються.

12.01.2021р. та 22.01.2021р. до суду надійшли відповіді на ухвалу суду від 08.12.2020р.

20.04.2021р. ухвалою суду підготовче провадження було закрито з призначенням розгляду справи по суті за участю сторін.

ІІІ. Позиції сторін.

Представник ГО «Автостоянка «Волна» Бельченко Ю.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 28 січня 2005р. №3714-ІУ був затверджений проект відведення та передана у приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,1000га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015р. у справі №522/18528/13-а за позовом ГО «Автостоянка «Волна» рішення Одеської міської ради від 28 січня 2005р. №3714-ІУ було визнано протиправним та скасоване.

Постановою Верховного Суду від 09.10.2019 року по справі 522/25025/14-а, встановлено обставини права користування спірною земельною ділянкою ГО «Автостоянка Волна», а саме, що така на протязі більш ніж 20 років правомірно користується спірною земельною ділянкою з відома та дозволу органу місцевого самоврядування.

З наявних у справі матеріалів також вбачається, що 05 червня 2020р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В. був посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :20:044:0011, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно якого остання придбала земельну ділянку.

Продана земельна ділянка розташована в межах земельної ділянки, що перебуває у користуванні ГО «Автостоянка «Волна».

При цьому продана земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Шепелюк Р.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 09 жовтня 2018р. за реєстровим номером 1235, за умовами якого ОСОБА_2 придбав спірну земельну ділянку у ОСОБА_5 .

Слід зазначити, що ОСОБА_5 в свою чергу набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 03 лютого 2010р., за реєстровим номером 144 та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №295342. Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про особу, якою була подарована ОСОБА_5 спірна земельна ділянка та з цього приводу позивачем не заявлялись будь-які клопотання.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки ГО «Автостоянка «Волна» зазначає, що первісне право власності на земельну ділянку, яке виникло у ОСОБА_3 було скасовано за рішенням суду, а відтак ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку з неправомірних підстав.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

За приписами ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Як встановлено судом та підтверджено постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015р. у справі №522/18528/13-а, постановою Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі 522/25025/14-а, ГО «Автостоянка «Волна», на законних підставах набула право користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ., а отже в силу ч. 4 ст.82 ЦПК України не потребує доказуванню.

Відтак, ГО «Автостоянка «Волна» має суб`єктивно право на захист порушення прав та охоронюваних законом інтересів, як користувач земельною ділянкою.

Відповідно до ст.ст. 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Таким чином, слід дійти висновку, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення, ухваленого щодо спірного майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Як було встановлено судом, рішенням Одеської міської ради від 28 січня 2005р. №3714-ІУ згідно якого був затверджений проект відведення та передана у приватну власність ОСОБА_3 спірна земельна ділянка, було скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015р. у справі №522/18528/13-а, яка набула законної сили.

Отже, первинною підставою набуття ОСОБА_3 права приватної власності на земельну ділянку було рішення міської ради, надалі скасоване, а тому вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 червня 2020р. не є належним способом захисту порушених прав ГО «Автостоянка «Волна».

При цьому належним способом захисту порушеного права є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача спірного майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Проте такі позовні вимоги позивачем не заявлялись.

Відтак, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 червня 2020р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В., щодо земельної ділянки, площею 0,1000га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :20:044:0011, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2020р., площею 0,1000га., за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та невідомою особою, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. то такі також не підлягають задоволенню, так як з боку позивача суду не доведено, що такий договір взагалі укладався. Такі вимоги заявлені на припущеннях, жодним чином не мотивовані та не доведені. Крім того, під час розгляду справи приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. було повідомлено, що нею не посвідчувався договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки 09 жовтня 2020р. від імені ОСОБА_2 .

Стосовно заперечень відповідачів про те, що позивач не є власником або користувачем земельної ділянки то слід зазначити, що такі є безпідставні та спростовуються зазначеними вище обставинами.

VІ. Судові витрати.

В силу ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на корись на позивача.

Керуючись ст.ст.12,13,76,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог Громадської організації «Автостоянка «Волна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 22 червня 2021р.

Суддя