Провадження № 2/742/209/21
Єдиний унікальний № 742/3141/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Циганка М.О., за участю секретаря судового засідання Харченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення,-

встановив:

23.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням передбаченим ч. 1 ст. 126 КК України, мотивуючи тим, що 20.08.2020 близько 17 години ОСОБА_2 , перебуваючи біля під`їзду №2 буд АДРЕСА_1 , де під час конфлікту з ОСОБА_1 , який виник на грунті особистих неприязних відносин, діючи умисно, з метою завдання удару ОСОБА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно завдала ОСОБА_1 два удари правою долонею руки в ліву частину обличчя, завдавши таким чином йому фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень. Своїми умисними діями, що виразились в умисному завданні побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень, ОСОБА_2 скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КК України. Сектором дізнання Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області закінчено розслідування матеріалів кримінального провадження, що внесено до ЄРДР за №0000106 від 22.08.20 та обвинувальний акт скеровано до Прилуцького міськрайонного суду. Внаслідок скоєння кримінального правопорушення позивачеві було спричинено майнову шкоду (збитки), кримінально-карними діями, передбаченими ч.1 ст. 126 КК України, в розмірі 1500,00 грн. та компенсацію моральної (немайнової) шкоди, завданої йому її умисними, неправомірними, винними діями в розмірі 50 000 грн..

12.01.2021 року від відповідача ОСОБА_2 до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання зазначає, що вказані позивачем обставини були предметом перевірки в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР №0000106 від 22.08.20 за ч.1 ст.126 КК України. За наслідками розгляду вказаного провадження судом винесено ухвалу про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Потерпілий відмовився від обвинувачення після допиту свідків, які повністю спростували його безпідставні та нічим не підтверджені звинувачення. Позивачем не надано жодних доказів вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, то його вимоги про стягнення з неї матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, є безпідставними та задоволенню не підлягають. Також просить суд при розподілі судових витрат стягнути з позивача на її користь всі понесені нею судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників справи, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 20.08.2020 близько 17 години ОСОБА_2 , перебуваючи біля під`їзду №2 буд АДРЕСА_1 , де під час конфлікту з ОСОБА_1 , який виник на грунті особистих неприязних відносин, діючи умисно, з метою завдання удару ОСОБА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно завдала ОСОБА_1 два удари правою долонею руки в ліву частину обличчя, завдавши таким чином йому фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень. По даному факту було порушене кримінальне провадження, що внесено до ЄРДР за №0000106 від 22.08.20.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2020 кримінальне провадження №0000106 від 22.08.20 за звинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України закрито, у зв`язку з відмовою потерпілого від звинувачення.

Відповідно до частини 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 2постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Такі ж правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 3-72гс12, від 03 червня 2015 року у справі № 6-305цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 3-1071гс16, а саме, за змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини в заподіянні шкоди. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Тобто, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина заподіювача шкоди.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також, вини останнього в її заподіянні.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України докази є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Факту спричинення відповідачем фізичного болю позивачу не підтверджено належними і допустимими доказами.

Оскільки позивачем не доведено, що шкоду йому завдав саме відповідач, у відповідача не виник обов`язок відповідно до частини 2 ст. 1166 ЦК України доводити відсутність своєї вини у заподіянні позивачу шкоди здоров`ю.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, беручи до уваги те, що кримінальне провадження №0000106 від 22.08.20 за ч.1 ст. 126 КК України закрито у зв"язку з відмовою потерпілого від звинувачення, в ухвалі про закриття кримінального провадження від 06.11.2020 відсутній висновок про доведеність вини ОСОБА_2 у заподіянні потерпілому ОСОБА_1 збитків, як відсутні і посилання на будь-які інші докази, крім пояснень потерпілого, а також те, що позивачем недоведений факт протиправної поведінки відповідача відносно нього та вини відповідача у отриманні ним фізичного болю, відсутні докази щодо встановлення необхідних фактів та обставин, які б свідчили про наявність: протиправності поведінки її заподіювача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями заподіювача та шкодою, вини останнього в її заподіянні, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відсутні, тому в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.

При вирішені питання стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема,: 1) на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До клопотання про стягнення судових витрат по справі відповідачем не додано копії документів на підтвердження своїх тверджень про фактичне понесення таких витрат. За таких умов суд позбавлений можливості взяти такі докази до уваги при вирішенні питання про стягнення судових витрат, що в свою чергу обумовлює недоведеність заяви відповідача та неможливість її задоволення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката відсутні.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст. 12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п. 15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропуще ного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О.Циганко