Дата документу 14.06.2021 Справа № 328/260/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 328/260/21 Головуючий у 1 інстанції Курдюков В.М.
Провадження №22ц/807/1566/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Токмацького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2021 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав і інтересів,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Токмацького районного суду Запорізької області з суду з позовом до ОСОБА_2 про захист прав і інтересів.

Ухвалою судді Токмацького районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2021 року в задоволені клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання перекладача відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу строк п`ять днів, з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява повинна бути викладена державною (українською) мовою. Крім того, суд зазначив, що позивачем не надано до позовної заяви для відповідача додатків, а додані ОСОБА_1 до заяви копії документів не засвідчені належним чином. Також, в порушення п.10 ч.3 ст. 175 ЦПК України позивачем не зазначено та не надано підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Клопотання про призначити особі перекладача для складання позовної заяви суд першої інстанції не задовольнив, оскільки законодавство не передбачає обов`язку суду призначати перекладача для складання позовної заяви. Відмовляючи ОСОБА_1 у звільненні від сплати судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження скрутного матеріального становища.

16 лютого 2021 року ОСОБА_1 надано пояснення, в яких він зазначає про незгоду із залишенням його позовної заяви без руху.

Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2021 року з урахуванням ухвали Токмацького районного суду Запорізької області від 05 квітня 2021 року про виправлення описки позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції просить скасувати ухвалу судді Токмацького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2021 року та направити справу для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції, залишаючи його позовну заяву без руху, не зазначив в ухвалі порядок, розмір та реквізити для сплати судового збору. Також, на думку скаржника, судом порушено його конституційний захист щодо гарантій вільного розвитку, використання та захисту російської мови відповідно до ч. 3, 4, 5 Конституції України, ст. 1, 6, 13, 14, 17 Конвенції про захист російської мови. ОСОБА_1 зазначає, що Токмацький, Василівський, Оріхівський, Чернігівський, суди апеляційної та касаційної інстанції приймали його заяви, скарги, клопотання, викладені російською мовою. Звертає увагу, що законодавство України, в тому числі Конституційний Суд, Пленуми Верховного Суду, вирішили визнати в судах застосування української мови, а громадяни, які не володіють українською мовою, в порядку ст. 29 ЦПК України мають право заявляти, оскаржувати, повідомляти в судових засіданнях на рідній мові. З огляду на вказане, скаржник має право користуватися своєю рідною мовою - казансько-татарською/саврською/чуваською мовами.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 21 квітня 2021 року та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначає, що суд першої інстанції ознайомившись із матеріалами позову, дійшов правильного висновку про невідповідність позовної заяви вимогам, зазначеним у ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Оскільки позивачем не були усунуті недоліки, які були зазначені в ухвалі суду від 04 лютого 2021 року, суд першої інстанції у відповідності до ч. 3 ст. 185 ЦПК України дійшов вірного висновку про визнання позовної заяви неподаною. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що до апеляційної скарги ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджав сплаті ним судового збору у встановленому законом порядку та розмірі. За таких обставин, апеляційне провадження на ухвалу судді Токмацького районного суду Запорізької області відкрито з порушенням вимог ст. 356 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Токмацького районного суду Запорізької області з позовною заявою, яка, зокрема, не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України, а саме викладена російською мовою.

Ухвалою судді Токмацького районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк п`ять днів, з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зокрема, для надання нової редакції позовної заяви, викладеної державною мовою, та її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі (а.с. 7-9).

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення копію ухвали Токмацького районного про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 отримав 12 лютого 2021 року (а.с. 11).

16 лютого 2021 року від ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких він зазначає про незгоду із залишенням його позовної заяви без руху.

На виконання вимог суду апеляційної інстанції 16 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій звернув увагу суду на те, що статтею 10 Конституції України в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Також, зазначив, що відповідно до частини четвертої статті 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, в тому числі і російською. ОСОБА_1 , крім наведеного, у заяві просив залучити в судове засідання перекладача.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимоги до оформлення і змісту позовної заяви визначені статтями 175, 177 ЦПК України.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».

Згідно з частиною першою статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року у справі № 10-рп/99 (справа про застосування української мови) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

У постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що українська мова як засіб спілкування й інтелектуального вираження відображає самобутність багатомільйонного українського народу і є основою його духовності й історичної пам`яті. Повноцінне функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території держави є гарантією збереження ідентичності української нації та єдності України. У такому сенсі державна мова є складовою конституційного ладу та конституційною цінністю.

Державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом (стаття 10 Конституції України).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналогічну правову позицію щодо необхідності викладення процесуальних документів державною мовою навів Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 757/7543/17-ц, в ухвалі від 09 листопада 2018 року у справі № 815/39/17, в ухвалі Верховного Суду від 02 листопада 2018 року у справі № 328/4385/15-ц, в ухвалі Верховного Суду від 03 грудня 2020 року, від 22 січня 2021 року у справі 323/1149/19, в постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року справа № 570/5377/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не забезпечив гарантованих Конституцією України та законами України розвиток, використання та захист російської та інших мов національних меншин і захист від дискримінації, зокрема, за принципом мови, якою володіє скаржник, є необґрунтованими, оскільки виконання судом вимог закону щодо усунення скаржником недоліків позовної заяви не може вважатися дискримінацією останнього. Правила щодо належного оформлення процесуальних документів є обов`язковими для усіх учасників судового процесу, що спростовує відповідні доводи скарги.

Колегія суддів зауважує, що передбачена законодавством України вимога щодо подання процесуальних документів державною мовою не є звуженням прав позивача чи дискримінацією останнього за мовною ознакою, оскільки крім послуг перекладача, на законодавчому рівні закріплені серед іншого державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна правова допомога правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Правова допомога надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення. Правові послуги надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну правову допомогу гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України (стаття 8 Закону України «Про безоплатну правову допомогу»).

За таких обставин, вірним є висновок суду щодо невідповідності позовної заяви ОСОБА_1 вимогам процесуального законодавства, та необхідності викладення позовної заяви українською мовою.

Також, щодо клопотання ОСОБА_1 про надання йому перекладача, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для його задоволення.

Згідно частини другої статті 75 ЦПК перекладач допускається ухвалою суду за заявою учасника справи або призначається з ініціативи суду.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави дійти висновку, що за змістом статей 9, 42, 75 ЦПК України суд вирішує питання щодо участі перекладача у розгляді справи після відкриття провадження у справі, і не може вирішувати це питання до відкриття провадження у справі.

Колегія суддів також зазначає, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства»).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, п. п. 48, 49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року).

Тому посилання заявника на дискримінаційне ставлення до нього, тобто у спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування, є необґрунтованими.

Цивільний процесуальний закон визначає вимоги до позовної заяви, які є однаковими для всіх учасників справи. При цьому, ОСОБА_1 отримував судові рішення у цій справі, які були складені українською мовою і, з огляду на відповідні заперечення та клопотання, розумів зміст таких рішень, аналізував їх та відповідно реагував на такі рішення.

Незгода ОСОБА_1 застосовувати українську мову не свідчить про дискримінацію скаржника за мовною ознакою.

Також вірним є посилання суду першої інстанції на ненадання ОСОБА_1 доказів на підтвердження його скрутного матеріального становища, що перешкоджає йому сплатити судовий збір.

При цьому, посилання ОСОБА_1 на копію повідомлення про призначення йому субсидії на житлово-комунальні послуги, яка є доказом скрутного матеріального становища заявника, є безпідставним з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Національне законодавство передбачило процедуру, яка дозволяє реалізувати особам право на доступ до правосуддя, навіть за умови відсутності у них фінансової можливості сплатити судовий збір.

Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (KREUZ v. POLAND, № 28249/95, § 59, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Проте, звертаючись до суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір судового збору за подання позову перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік. При цьому, довідка про призначення ОСОБА_1 субсидії не містить відомостей щодо його річного доходу. За таких умов, підстави для звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви у суду були відсутні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів також зазначає, що ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, незважаючи на викладення апеляційної скарги російською мовою та ненадання належних доказів для звільнення скаржника від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, що Апеляційний суд розцінює як надання можливості ОСОБА_1 у доступі до апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також неодноразово наголошував, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія A No 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення у справі Guйrin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Разом з цим, посилання ОСОБА_1 , на відсутність в ухвалі Токмацького районного суду Запорізької області від 04 лютого 2021 року зазначення порядку сплати та розміру судового збору знайшли своє підтвердження.

В пункті 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2010 року зазначено, якщо заявником не подано належних доказів сплати судового збору у встановленому законодавством порядку та розмірі або (за необхідності) документів, що підтверджують звільнення від його сплати, заява (скарга) залишається без руху. При цьому у відповідній ухвалі суду має бути зазначено правильний порядок сплати та/або розмір судового збору.

Із системного аналізу норм ЦПК України та положень зазначеної вище постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху має бути зазначена точна сума судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) та правильний порядок сплати, тобто банківські реквізити.

Проте, постановляючи ухвалу від 04 лютого 2021 року суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вище положення норм права та, залишаючи позовну заяву без руху, не вказав розмір судового збору, порядок сплати та банківські реквізити, на які має бути сплачено судовий збір.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав, визначених процесуальним законом для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про повернення заяви передчасним, такими, що не відповідає процесуальним вимогам та суперечить принципу доступності до судового захисту, тому згідно вимог ст. 379 ЦПК України ухвалу слід скасувати та направити матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Токмацького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2021 року про повернення позовної заяви - скасувати, справу направити до суду першої інстанціїдля продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: