Справа № 219/1080/21
Провадження № 2/219/1290/2021
У Х В А Л А

02 липня 2021 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні заперечення відповідача на дії головуючого під час розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2021 року до суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо дій головуючого судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Конопленко О.С. при розгляді клопотання про витребування доказів від 08 лютого 2021 року ОСОБА_1 та заперечень проти клопотання про витребування доказів від 15 квітня 2021 року ОСОБА_2 у справі № 219/1080/21 у частині порушення вимог ч. 4 ст. 43, ч. 3 ст. 44, п. 10 ч. 2 ст. 197, ч. 1 ст. 222 ЦПК України у частині не розгляду клопотання про вжиття заходів процесуального примусу до ОСОБА_1 та п. 2 ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст. 6 ЦПК України щодо рівності усіх учасників судового процесу та постановити відповідну ухвалу. Відповідач зазначив, що ч. 5 ст. 263 ЦПК наголошує, що суд при винесенні судового рішення зобов`язаний з`ясувати усі обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Також, враховуючи положення ч. 2 ст. 258, ч. 3 ст. 259 та п. 2 і 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК при постановленні ухвали суд повинен був в мотивувальній частині навести мотиви, з яких суд дійшов висновків, зазначивши мотиви, якими суд керувався, не надаючи оцінки доводам ОСОБА_2 , наведеним у запереченнях на клопотання, а у разі неприйняття рішення в частині вимог, які вирішувались судом при розгляді клопотання з запереченнями на клопотання продовжити провадження в частині невирішених вимог. Проте, головуюча суддя Конопленко О.С. проявила вибірковість та всупереч наведеним вимогам ЦПК, вирішивши вимоги, заявлені у клопотанні про витребування доказів, забула знову про вимоги, викладені у запереченнях на клопотання та не продовжила провадження в частині невирішених вимог.

В судовому засіданні відповідач підтримав свої заперечення зазначивши, що при розгляді клопотання позивача про витребування доказів ОСОБА_1 пояснив, що він як учасник кримінального провадження не має права розголошувати відомості кримінального провадження, а тому не має можливості самостійно отримати в суді копію ухвали слідчого судді та копію технічного запису судового засідання, бо це буде зловживанням ним як учасником кримінального провадження своїм службовим становищем. При цьому у додатках до своєї позовної заяви ОСОБА_1 додав копію постанови про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні від 12 листопада 2020 року, підписану першим заступником керівника прокуратури. Також відповідач наголосив, що надана позивачем копія наказу про призначення його на посаду є актом індивідуальної дії, а постанова про призначення групи прокурорів стосується конкретного кримінального провадження, до якого позивач має доступ саме як прокурор, а отже міг і як прокурор отримати докази, які просив суд витребувати. Таким чином, дивна вибірковість позивача при поданні доказів та при зверненні з клопотанням про витребування доказів з обґрунтуванням причин неможливості самостійного їх подання свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами вірогідно з метою затягування розгляду справи. Тож, відповідач наполягав прийняти його заперечення щодо дій головуючого та застосувати до позивача заходи процесуального примусу.

Позивач заперечував щодо заперечень відповідача на дії головуючого судді, зазначивши, що при розгляді його клопотання про витребування доказів судом було вирішено також і клопотання відповідача про застосування до позивача заходів процесуального примусу. Крім того, пояснив, що жодним чином не зловживав своїми процесуальними правами, оскільки надана ним до позовної заяви постанова про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні стосувалася саме його повноважень, тож він не розголошував ніяких відомостей кримінального провадження. Просив відмовити у задоволенні клопотання відповідача щодо застосування до нього заходів процесуального примусу.

Заслухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Пунктом 3 частини 1 статті 43 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 214 ЦПК України у разі виникнення заперечень у будь-кого з учасників справи, а також свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів щодо дій головуючого ці заперечення заносяться до протоколу судового засідання і про їх прийняття чи відхилення суд постановляє ухвалу.

Судом встановлено, що ухвалою суду від 16 квітня 2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, при цьому суд при розгляді вказаного клопотання посилався на письмові заперечення відповідача, в яких він просив також застосувати до позивача заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у зв`язку з невиконанням процесуальних обов`язків учасника справи через неподання до суду доказів та неповідомлення суду про неможливість подання доказів у встановлений строк.

Проте, як вбачається з вказаної ухвали та інших матеріалів цивільної справи судом не було вирішено клопотання відповідача про вжиття до позивача заходів процесуального примусу, тож заперечення відповідача щодо дій головуючого судді, що полягали у невирішенні його клопотання, є слушними та приймаються судом.

Одночасно, розглядаючи клопотання відповідача про вжиття до позивача заходів процесуального примусу шляхом постановлення ухвали про стягнення у дохід державного бюджету штрафу у сумі 0,3 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у зв`язку з невиконанням процесуальних обов`язків учасника справи у зв`язку з неподанням до суду доказів, а також поданням до суду клопотання про витребування доказів, яке не відповідає вимогам п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК, а також неповідомлення суду про неможливість подання доказів у встановлений законом строк в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 83 ЦПК, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до положень частин 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;

2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;

3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;

4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;

5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ч. 2 ст. 148 ЦПК України у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття до позивача заходів примусу за зловживання процесуальними правами, оскільки відсутні докази того, що такі дії, здійснюються ним з метою перешкоджання судочинству та з метою затягування розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 43, 44, 143, 144, 148, 214, 258, 259, 260, 261, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Прийняти заперечення відповідача ОСОБА_2 на дії головуючого при розгляді клопотання про витребування доказів від 08 лютого 2021 року ОСОБА_1 та заперечень проти клопотання про витребування доказів від 15 квітня 2021 року ОСОБА_2 у справі № 219/1080/21 у частині порушення вимог ч. 4 ст. 43, ч. 3 ст. 44, п. 10 ч. 2 ст. 197, ч. 1 ст. 222 ЦПК України у частині не розгляду клопотання про вжиття заходів процесуального примусу до ОСОБА_1 .

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про застосування до позивача заходів процесуального примусу за зловживання процесуальними правами.

На підставі ч. 1 ст. 353 ЦПК України, ухвала оскарженню не підлягає, однак заперечення на неї можуть бути викладені під час оскарження остаточного судового рішення.

Суддя О.С. Конопленко