Провадження № 2/161/302/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Жаловаги І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та пені,

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2020 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач, ОСОБА_3 ) про стягнення заборгованості та пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 вересня 2012 року позивач дала у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США, про що останній надав відповідну розписку. Згідно умов договору, відповідач зобов`язувався повертати кошти щомісячними платежами по 800,00 доларів США, а також повернути позичені гроші на першу вимогу позивача.

Станом на день звернення до суду відповідач грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 50 000,00 доларів США заборгованості за позикою, а також 98 461,81 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні та під час судового розгляду позовні вимоги заперечили. Спочатку сторона відповідача стверджувала, що відповідач гроші у позивача не позичав, а спірна розписка виконана не ним. В подальшому представник відповідача стверджував, що боргові зобов`язання перед позивачем відповідачем виконувалася і вона отримувала гроші від нього.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_3 видав позивачу ОСОБА_1 розписку наступного змісту:

« ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 (паспорт НОМЕР_1 ) взяв в зайом в ОСОБА_1 гроші в сумі 50 т. доларів США (п`ятдесят тисяч доларів).

Зобов`язують виплачувати щомісячно 800$ (вісімсот доларів) до 11 числа кожного місяця.

Гроші зобов`язують повернути по першій вимозі ОСОБА_1

11 вересня 2020 року (особистий підпис ОСОБА_3 )».

Будь-яких доказів виконання зобов`язань з повернення грошових коштів за даною розпискою, сторона відповідача суду не надала.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

Досліджуючи зміст наданої розписки ОСОБА_3 суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання ним у позику коштів у розмірі 50 000,00 доларів США саме від позивача і зобов`язується їх повернути.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У розглядуваному випадку, у наданій позивачем розписці встановлений строк повернення позики щомісячними платежами у розмірі 800,00 доларів США до 11 числа кожного місяця.

При цьому, слова відповідача у тексті розписки «гроші зобов`язують повернути по першій вимозі ОСОБА_1 » слід розцінювати як встановлення сторонами домовленості про дострокове повернення суми позики на вимогу позичальника, як це передбачено ч.2 ст.1050 ЦК України.

Доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, у зв`язку з цим, несплачену суму позики у розмірі 50 000,00 доларів США слід стягнути з відповідача.

Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що він повертав позичені кошти позивачу, оскільки жодних належних та допустимих доказів цього він суду не надав.

Також суд вважає надуманими доводи представника відповідача, що розписку відповідач не писав, оскільки це також не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

В цій частині суд вважає за необхідним звернути увагу на те, що ухвалою суду від 24 листопада 2020 року за клопотанням представника відповідача була призначена судова почеркознавча експертиза.

07 грудня 2020 року в присутності відповідача була проведена окрема процесуальна дія з відібрання експериментальних зразків його почерку та підпису, в ході якої також було запропоновано надати їх вільні та умовно-вільні зразки.

В якості вільних зразків відповідач надав податкову звітність за 2014-2017 року, які згідно повідомленої експертом інформації, не відповідають наданим експериментальним зразкам, через це в експерта виник сумнів в їх достовірності.

Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року судом поновлено провадження у справі та запропоновано відповідачу надати додаткові вільні зразки його почерку та підпису.

Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року було відмовлено у призначенні судової експертизи у зв`язку з наданням стороною відповідача вільних зразків підпису та почерку, які не можливо було ідентифікувати як вчинені відповідачем.

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як з`ясовано під час судового розгляду і на це обгрунтовано посилалася сторона позивача в ході обговорення питання про повторне призначення судової експертизи, відповідач раніше працював у Волинському національному університете імені Лесі Українки. Для суду є очевидним, що за колишнім місцем роботи відповідача могли зберегтися достовірні зразки підпису та почерку відповідача, оскільки він міг писати від руки відповідні заяви з кадрових питань (автобіографія, заяви про прийняття на роботу, відпустки тощо).

Проте сторона відповідача, замість того, щоб надати достовірні вільні зразки почерку відповідача, знаючи про їх наявність у колишнього роботодавця, вдалася до надання суду документів, авторство яких неможливо підтвердити, що детально обгрунтовано судом в ухвалі суду від 19 квітня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Такі дії відповідача суд розцінює як ухилення учасника справи від подання експертам необхідних документів, без яких неможливо провести судову почеркознавчу експертизу, а тому, на підставі ст.109 ЦПК України, суд визнає та встановлює факт написання та підписання відповідачем ОСОБА_3 розписки від 11 вересня 2021 року.

До того ж, в ході надання пояснень по суті справи та судових дебатів сторона відповідача посилалася на виконання відповідачем боргових зобов`язань, що слід розцінювати як визнання відповідачем факту укладення договору позики з позивачем.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач належними та допустимими доказами довів факт надання відповідачу у позику грошових коштів у розмірі 50 000,00 доларів США, а відповідач не надав доказів повернення цих коштів, а також не спростував факт укладення відповідного договору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та їх слід задовольнити.

Приймаючи рішення у справі та стягуючи суму заборгованості саме в іноземній валюті без наведення його еквіваленту у національній валюті, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц та полягає у тому, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Що стосується вимог про стягнення пені, суд зауважує, що такого виду неустойки сторони у договорі позики не встановлювали, а отже вона не може бути стягнута з відповідача. Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимог, а саме у розмірі 9 812,14 грн. (50 000,00 доларів США х 27,7028 згідно курсу НБУ станом на день звернення до суду 06 серпня 2020 року = 1 385 140 грн. задоволених вимог; 1 385 140 / ( 1 385 140 + 98 461,81) х 10 510,00 = 9 812,14).

Стосовно заявлених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн., суд зауважує, що всупереч приписам ч.3 ст.137 ЦПК України, до матеріалів справи не було додано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також договору про надання правової допомоги, відповідних актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг).

Наявна копія прибуткового касового ордера у якому в розділі «Підстава» наведено ряд робіт, є одностороннім документом, складеним з боку адвоката і який підтверджує лише факт прийняття та оприбуткування коштів, але не підтверджує факт приймання робіт замовником (клієнтом) (а.с.10).

Крім того, в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, а в наданому ордері навіть не зазначено, на підставі договору, чи доручення органу, уповноваженого на надання безоплатної правової допомоги, діяв адвокат Лавренчук О.В., що унеможливлює встановити чи дійсно позивачу надавалася саме оплатна правова допомога цим адвокатом (а.с.12).

Вказані недоліки, а також відсутність з боку позивача заяв про надання додаткових доказів понесених витрат, в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, зумовлюють відмову позивачу у відшкодуванні їй судових витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 141, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та пені задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США заборгованості за договором позики.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9 812,14 грн. (дев`ять тисяч вісімсот дванадцять гривень чотирнадцять копійок) судового збору.

Відмовити ОСОБА_1 у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений та підписаний 27 травня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк