РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021

м.Харків

Справа № 639/2263/20

провадження 2/639/154/21

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря-Бабенко А.О.

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи-приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаража Ірина Петрівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу і скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У квітня 2020 ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаража І.П. про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 22.01.2020 між відповідачами, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гаража І.П. і скасування державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, здійснену нотаріусом,номер запису про право власності 50763262 від 22.01.2020.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що ОСОБА_3 17.02.2010 отримав від нього у борг 800 240,00 грн., що на момент підписання договору складало суму еквівалентну 100 000 доларів США, про що складено нотаріально посвідчений договір. Оскільки у визначений строк до 01.01.2020 ОСОБА_3 позику не повернув та має непогашену заборгованість, приватний нотаріус ХМНО Шевцова С.О. направив відповідачу нотаріально засвідчену заяву про повернення грошових коштів у сумі 2 368 620,00 грн. у триденний строк з моменту отримання заяви.Крім того, відповідача попереджено, що у випадку невиконання вимоги , ОСОБА_5 буде змушений звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Отримавши 20.01.2020 лист позивача, ОСОБА_3 письмово повідомив ОСОБА_5 про те, що договір від 17.02.2017 вважає недійсним, оскільки жодних коштів не отримував та не визнав заборгованість, хоча позивач просив повернути борг за нотаріально посвідченим договором від 17.02.2010. За заявою ОСОБА_5 , на оригіналі договору позики , приватним нотаріусом Шевцовим С.О. 29.01.2020 здійснено виконавчий напис.При формуванні нотаріусом довідки-інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.01.2020 стало відомо, що 22.01.2020, тобто через день після отримання вимоги позивача про повернення боргу, ОСОБА_3 продав належний йому особисто житловий будинок своїй дружині- ОСОБА_6 . Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гаража І.П.

Позивач вважає, що даний договір є фіктивним, укладеним з метою уникнення ОСОБА_3 від виконання зобов`язання щодо сплати йому боргу у розмірі 100 тис. доларів США, діяв з дружиною очевидно недобросовісно, зловживав правами стосовно кредитора. Відповідачі продовжують мешкати разом у житловому будинку до теперішнього часу і договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Не погоджуючись з позовом, представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, в якому стверджується, що на час звернення ОСОБА_5 з позовом ОСОБА_6 не перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , тому як 02.11.2019 їх шлюб розірвано, колишня дружина наполягала на виселенні його з будинку і подала відповідний позов до суду.Враховуючи неможливість вільного проживання відповідач погодився з вимогами дружини на продаж будинку саме їй через те, що нею за особисті кошти здійснені суттєві поліпшення будинку, проведено капітальний ремонт та перепланування. Не визнає обставини укладення договору, повідомивши, що фактично гроші не отримував, оскільки нині покійний син позивача ОСОБА_7 з ОСОБА_3 вели спільний бізнес, останньому належало приміщення по АДРЕСА_2 , яке використовувалося спільно.Для ведення спільних справ використовувався кредитні кошти. У 2007 році сумісно вирішили продати цю будівлю, оцінили її у 200 тис. доларів США, але за таку суми продати не вдалося. Оскільки у ОСОБА_7 почалися проблеми із здоров`ям, його батько-позивач запропонував в якості гарантії передачі 50% вартості проданого нерухомого майна, укласти договір позики і запевнив, що у разі не передання грошових коштів буде звертати стягнення виключно на приміщення по АДРЕСА_2 ( а.с. 69-70).

Відповідач ОСОБА_6 надала відзив на позовну заяву та вважає, що набула право власності на житловий будинок на законних підставах, жодних обмежень щодо його укладання не існувало, нічиїх прав та охоронюваних законом інтересів не було порушено.Вважає, що у неї було достатньо підстав вимагати від ОСОБА_3 продати житловий будинок, тому як за власні кошти, що отримала від своєї матері, здійснила капітальний ремонт будинку, його реконструкцію, добудувала другий поверх, провела комунікації, надавши копії квитанцій і на її думку, створила новий об`єкт нерухомості.У випадку, якщо б ОСОБА_3 не погодився продати їй будинок, вимушена була бі визнавати за собою право власності в судовому порядку. Наразі подала позов про виселення ОСОБА_3 з житлового будинку ( а.с. 98-100).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова, в порядку забезпечення позову, задоволена заява ОСОБА_5 та заборонено відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 ( а.с. 29-30).

За клопотанням позивача, ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 21.04.2020 витребувані у приватного нотаріуса ХМНО Гаража І.П. копію договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 22.01.2020 ( а.с. 22-23).

У зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_5 22.09.2020, ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 22.12.2020, залучена в якості позивача, за її заявою, правонаступник ОСОБА_5 -його дружина ОСОБА_1 , яка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті чоловіка, витребувані з Відокремленого підрозділу Другої Харківської міської державної нотаріальної контори відомості зі спадкового реєстру ( заповіти/спадкові договори) та інформація про спадкоємців, які звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 ( а.с. 145,149).

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного.

Житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 90,8 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці пл. 0,0336 по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Аверіною М.Є. 29.10.2007.

ОСОБА_3 і ОСОБА_6 з 2010 перебували в зареєстрованому шлюбі, отже житловий будинок був особистою приватною власністю чоловіка.

17.02.2010 між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути позикодавцеві грошові кошти у сумі 800 240,00 грн., що на момент підписання договору складало суму,еквівалентну 100 000 доларів США по офіційному курсу НБУ, в строк до 01.01.2020. Пунктом 2 договору визначено, що підписуючи договір позичальник свідчить про одержання вказаної суми грошей від позикодавця до підписання цього договору. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О. ( а.с. 7).

Доводи ОСОБА_3 про те, що договір позики від 17.02.2017 є неукладеним, жодних грошових коштів за договором, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Шевцовим С.О. він не отримував , суд відхиляє. Договір позики мав місце 17.02.2010, копія примірника видана ОСОБА_3 . Зазначення у договорі, який є укладеним з моменту передання грошей, про отримання в борг грошових коштів в сумі 800 240,00 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США , засвідчує нотаріально отримання від кредитора ОСОБА_5 грошової суми.

Посилання представника ОСОБА_3 на ведення з сином позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 спільного бізнесу на їх намір продати нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_3 та використовувалось для здійснення підприємницької діяльності і укладення договору позики з батьком компаньйона, як гарантія виплати 50% вартості будівлі, яка була оцінена у 200 000 доларів США суд вважає необґрунтованими та надуманими.

Представник позивача заперечує проти таких доводів відповідача, які не підтверджені відповідними доказами та пояснив, що нежитлова будівля по АДРЕСА_2 належить особисто ОСОБА_3 та знаходиться під арештом, а тому не підлягала продажу. Крім того, відповідач нібито мав намір її продати у 2007, а гроші позичав у ОСОБА_5 у 2010. Дійсна вартість будівлі, що оцінена відповідачем у суму 200 тис. грн., не визначалась і чому ОСОБА_3 мав зобов`язання виплатити сину позивача ОСОБА_7 50% вартості будівлі не зазначається відповідачем.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Всупереч положенням закону відповідачем належних та допустимих доказів своїх аргументів суду не надано та не повідомив про наявність таких.Протягом десяти років після укладення договору позики ОСОБА_3 не оспорював договір та не вирішив взаємовідносини з сином позивача за його життя, якщо між ними були будь-які стосунки та до теперішнього часу нежитлові приміщення не продав.

Приймаючи до уваги, що строк повернення позики у повному обсязі наступав 01.01.2020, приватний нотаріус ХМНО Шевцов С.О. передав відповідачу заяву ОСОБА_5 з вимогою повернути грошові кошти в сумі 2 368 620 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США та попередив про пред`явлення договору до стягнення в примусовому порядку, у тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса на підставі п. 7 договору ( а.с. 8).

Виходячи із свідоцтва приватного нотаріуса заява, адресована ОСОБА_3 передана поштою рекомендованим листом та отримана відповідачем 20.01.2020. Зазначені обставини підтверджені також ОСОБА_3 у відповіді позивачеві ( а.с. 9,10).

29.01.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О. здійснено на договорі позики виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 невиплаченої в строк на підставі договору позики грошові кошти у сумі 2 млн. 368 тис. 620 грн., строк повернення яких настав 01.01.2020 ( а.с. 7).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наданою 29.01.2020 нотаріусу при вчиненні виконавчого напису, 22.01.2020 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу,посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаражою І.П., згідно якого ОСОБА_6 набула у власність житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 90,8 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та сплатила відповідачу 631 332,00 грн. особистих коштів. Вартість нерухомого майна визначена звітом про оцінку, наданому в той же день 22.01.2020 ( а.с. 11-16, 51-52).

Таким чином, ОСОБА_3 відчужив належний йому на праві власності житловий будинок на другий день після отримання заяви ОСОБА_5 про повернення грошових коштів у триденний строк з моменту отримання заяви, тобто до 23.01.2020 , та попередження про наслідки відмови від вчинення таких дій.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області від 18.03.2020 відкрито виконавче провадження № 61596734 з примусового виконання виконавчого напису № 157, виданого 29.01.2020 ( а.с. 17).

Доводи відповідача ОСОБА_8 про те, що у неї булипідстави вимагати від ОСОБА_3 продати їй житловий будинок, тому як за власні кошти, що отримала від своєї матері, вона здійснила капітальний ремонт будинку, його реконструкцію, добудувала другий поверх, провела комунікації, надавши копії квитанцій , які на її думку, підтверджують створення нового об`єкту нерухомості є хибними.

ОСОБА_6 не довела, що за час шлюбу вона витрачала власні кошти на капітальний ремонт будинку, його реконструкцію, проведення комунікацій, що істотно збільшило його вартість, а також не підтвердила джерело цих коштів. Надані відповідачем квитанції, виходячи з матеріалів , кількості ( плитка 6 кв.м., гипсокартон -1 пакет), вартості, обладнання ( умивальника, змішувача до нього, чаши, бачка Компакт), яке міститься в чеках та накладних за 2018-2019 р.р. свідчать про проведення ремонту місць загального користування ( вбиральні, ванної кімнати), а не про реконструкцію та капітальний ремонт будинку. Крім того, доказів тому, що ці квитанції належать ОСОБА_6 , саме нею придбані матеріали, зазначені в них, не надано. У деяких замовленнях прізвища покупця інші ( а.с. 109,112).У товарному чеку за березень 2019 на придбання дзеркала замовника вказано - ОСОБА_9 ( а.с. 107-112, 113, 114-131).

Суд також зазначає, що загальна площа будинку АДРЕСА_1 , житлова площа суттєво не змінилась, як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ( загальна площа у 2007-75,6 кв.м., житлова-58,9 кв.м. , при відкритті розділу 20.01.2020 загальна площа-90,8 кв.м., житлова-35,3 кв.м.).

З матеріалів справи та поданих документів вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_6 02.11.2019 в Новобаварському районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області розірвали шлюб ( а.с. 71).

Як стверджував представник позивача, ОСОБА_5 неодноразово нагадував відповідачу про повернення боргу до настання строку виконання грошового зобов`язання, оскільки хворів його син ОСОБА_7 , який помер, і сам ОСОБА_5 , але відповідач на це не реагував. У 2019 позивач попереджав ОСОБА_3 про погашення боргу до 01.01.2020.

Судом встановлено, що після пред`явлення ОСОБА_5 позову 15.04.2020 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_6 звернулась 05.05.2020 до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з будинку ( а.с. 62,72-74).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 16.12.2020 позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені, ОСОБА_3 підлягає виселенню з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. З рішення випливає, що 22.01.2020 ОСОБА_3 продав житловий будинок ОСОБА_6 та в той же день надав останній розписку про зобов`язання до 01.05.2020 року знятися з місця реєстрації та виселитися з будинку, а також погасити комунальні борги.

Інформації про наявність у ОСОБА_3 іншого місця проживання, крім спірного будинку, в якому відповідачі проживають та зареєстровані станом на 24.06.2021, а також об`єктів нерухомого майна у власності відповідача ( крім нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 , на яку накладено арешт за доводами позивача) суду не надано, що виключає можливість при виконанні виконавчого напису нотаріуса накласти арешт на нерухоме майно.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму( ст. 655 ЦК України).

Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно частини 2 указаної статті фіктивний правочин визнається судом недійсним.

В постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Боржник ОСОБА_3 , як продавець , відносно якого 01.01.2020 настав строк виконання грошового зобов`язання в сумі 100 000 доларів США та здійснено виконавчий напис та відкрито виконавче провадження, його дружина ОСОБА_6 , з якою розірвано шлюб за місяць до настання строку зобов`язання, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією і такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України).

ОСОБА_3 ,відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно ОСОБА_6 , був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за договором позики в розмірі 100 000 дол. США та що інше житлове приміщення у нього відсутнє.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Написання ОСОБА_3 розписки ОСОБА_6 про звільнення будинку, не маючи іншого житлового приміщення, звернення ОСОБА_6 до суду про виселення після пред`явлення позову ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним підтверджують лише створення виду реального настання правових наслідків та приховування фіктивного переходу права власності до дружини ОСОБА_6 , шлюб з якою розірвано за місяць до настання строку виконання зобов`язань та постійних нагадувань позивача щодо погашення боргу та подальших можливих наслідків.

Як зазначає представник позивача та не заперечується представником відповідача ОСОБА_3 і ОСОБА_6 продовжують разом проживати і користуватися будинком, в якому зареєстровані та іншого житла не мають.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважав, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору купвлі-продажу майна з дружиною з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 , який відчужив свій житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_6 через настання строку виконання зобов`язання, на другий день після отримання заяви ОСОБА_5 від нотаріуса, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Посилання ОСОБА_6 на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є законним і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний будинок через день після одержання листа про наслідки непогашення боргу на третій день та пред`явлення договору до стягнення в примусовому порядку, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок виконавчого напису про звернення стягнення на майно боржника або грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_3 договору позики, підтверджує недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.

З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позов щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки оспорюваний договір не створив жодних юридичних наслідків.

Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності суд зазначає наступне.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у наступній редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Рішення суду про визнання договору недійсним є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме запису про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за ОСОБА_6 .

За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності.

Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 259, 264, 265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи-приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаража Ірина Петрівна задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 90,8 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м. з господарськими будівлями, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0336 га, кадастровий номер :04:036:0008 за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 та посвідчений 22 січня 2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаражою І.П. за реєстровим № 102.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути зОСОБА_3 і ОСОБА_6 судові витрати на користь ОСОБА_1 у розмірі 840 грн. 50 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони: Позивач- ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 );

Відповідачі - ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );

ОСОБА_6 ( ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 );

Третя особа-Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаража Ірина Петрівна ( АДРЕСА_3 ).

Повне судове рішення складено 06.07.2021.

СУДДЯ -