Справа № 146/1099/20
Провадження № 22-ц/801/1203/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 рокуСправа № 146/1099/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в спрощеному провадженні без повідомлення учасників судового розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» на ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2021 року, постановлену суддею Томашпільського районного суду Вінницької області Скаковською І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ПАТ «Продовольча компанія «Поділля» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» про визнання недійсним договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітезис).

У березні 2021 року, до початку розгляду справи по суті, позивач подав до суду заяву, в якій просив прийняти відмову від позову, закрити провадження у справі та повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2021 року прийнято відмову ПАТ «Продовольча компанія «Поділля» від позову та закрито провадження у справі з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Повернуто позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 3 153 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідач ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просило її скасувати в частині повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

В якості основного доводу скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку та не дав належної оцінки усім доказам у справі, а відтак безпідставно стягнув судові витрати. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на положення ч.1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», якою передбачено, що у разі відмови позивача від позову судовий збір не повертається, відтак дійшов до необґрунтованого висновку про повернення сплаченого позивачем судового збору.

В свою чергу позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Крім того, просив апеляційну скаргу залишити без руху та надати апелянту строк для усунення недоліків, пов`язаних зі сплатою судового збору. Вимоги позивача про залишення апеляційної скарги без руху з підстав несплати судового збору за її подачу є безпідставними, оскільки у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір (п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

У постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 373/34/18-ц та 27 січня 2021 року у справі № 761/27177/14-ц зазначено, що у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір. Оцінивши доводи відзиву про те, що вимогами цивільного процесуального закону не передбачено можливості оскарження ухвали про закриття провадження в частині повернення судового збору, апеляційний суд вважає їх без підставними, оскільки за приписами п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат.

Оскільки відповідач оскаржує ухвалу в частині вирішення питання судових витрат, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість даного рішення лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В іншій частині ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам ухвала суду відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, свій висновок мотивував тим, що позивач скористався своїм процесуальним правом відмовитися від позову і ця відмова прийнята судом. Оскільки позивач відмовився від позову до початку розгляду справи по суті суд вирішив питання повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Пунктом 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року передбачено, що статтею 7 Закону «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним.

Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

З матеріалів справи вбачається, що позивач за подання позовної заяви сплатив 6 306 грн судового збору. У заяві про відмову від позову просив суд повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 3 153 грн.

Враховуючи викладені обставини, оскільки у справі закрито провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 3 153 грн.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 131/511/18.

Доводи апеляційної скарги апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки вони зводяться до неправильного тлумачення п. 5 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», зокрема вказаною нормою передбачено право повернення усієї суми судового збору в разі закриття (припинення) провадження у справі, водночас вона містить виняток щодо здійснення такого повернення в разі закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову, яке має відбуватись в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваної ухвали, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та обґрунтовано у відповідності до вимог ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» повернув позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 381-383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» залишити без задоволення.

Ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.

Головуючий М. М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало