Справа № 130/188/21
Провадження № 22-ц/801/1414/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 рокуСправа № 130/188/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Денишенко Т.О., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №130/188/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, слідчих СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченко Анатолія Миколайовича, Полонської Олени Григорівни, начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Вінницької області Рощепи Анатолія Андрійовича, керівника Жмеринської місцевої прокуратури Гулько Андрія Васильовича, прокурорів: Хорошуна Максима Ярославовича, Шаравського Богдана Олександровича, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди за триваючу бездіяльність в кримінальних справах,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Сенько Л.Ю. в Жмеринському міськрайонному суді Вінницької області,

в с т а н о в и в :

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, слідчих СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченко А.М., Полонської О.Г., начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Вінницької області Рощепи А.А., керівника Жмеринської місцевої прокуратури Гулько А.В., прокурорів: Хорошуна М.Я., Шаравського Б.О., Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди за триваючу бездіяльність в кримінальних справах, мотивуючи позовні вимоги тим, що постановою Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2021 року (справа 130/1395/20) зазначені підстави незадоволення його скарги на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року. Зазначив, що в усіх кримінальних справах прокурори - відповідачі не виконують вимоги ст.36 КПК України про свої посадові обов`язки, відповідачі з нацполіції не виконують вимоги ст.39, 40 КПК України. Вказав, що ухвалою суду від 21 вересня 2019 року зазначено, що заявник ОСОБА_1 немає права оскаржувати бездіяльність посадових осіб згідно вимог ст.60 КПК України. Крім того, зазначив, що в справі №0000047 від 29 червня 2017 року позивач зазначив наступну бездіяльність відповідачів після винесення постанови від 20 вересня 2019 року. Його статус в кримінальних справах - заявник. Вказав, що докази знаходяться в справі 130/1395/20 в Жмеринському міськрайонному суді Вінницької області. Обґрунтував розрахунок шкоди - порушення його права на швидке, неупереджене слідство, зміна його укладу життя.

Таким чином, просив стягнути на його користь 1 000 000 грн з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України солідарно з кожного відповідача завданої моральної шкоди за триваючу бездіяльність у кримінальних справах.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зазначив, що висновок суду про відсутність рішення про визнання бездіяльності відповідачів, як підстава відмови в позові, є не правильним.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії листа-відповіді: - Жмеринської місцевої прокуратури №74-72-16 від 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 роз`яснювався порядок подачі скарги на рішення дії чи бездіяльності слідчого та прокурора (а.с.5).

Позивач вважає, що бездіяльністю відповідачів в особі слідчих СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченка А.М., Полонської О.Г., начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Вінницької області Рощепи А.В., керівника Жмеринської місцевої прокуратури Гулька А.В., прокурорів: Хорошуна М.Я., Шаравського Б.О., Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінив у розмірі 1000000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлена бездіяльність відповідачів, визнана неправомірною, позивачем не надано, позивач не довів факт протиправних дій або бездіяльності відповідачів, не доведено належними та допустимими доказами конкретні негативні наслідки та їх причинний зв`язок з правом на відшкодування моральної шкоди.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів стосовно предмету позову матеріали справи не місять, з наданих позивачем доказів неможливо встановити, які саме вимоги КПК України не виконуються відповідачами та який причинно-наслідковий зв`язок між незаконними діями/бездіяльністю відповідачів та шкодою, яку ОСОБА_1 просив стягнути у розмірі 1000000 грн.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Вказані вище позивачем обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Главою 26 КПК України врегульовано порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора, ухвал слідчого судді тощо.

Тобто кримінальним процесуальним законодавством визначено інший порядок розгляду скарг учасників кримінального провадження та осіб, права яких порушуються як під час досудового розслідування, так і під час підготовчого провадження у суді.

Підставою для стягнення моральної шкоди позивач визначив бездіяльність усіх відповідачів щодо виконання вимог КПК про неупереджене та швидке слідство у кримінальних провадженнях, однак позивач не зазначає чи розглядалося в порядку КПК оскарження дій, бездіяльності та рішень відповідачів у рамках кримінального провадження та не надаються докази на підтвердження їх незаконної бездіяльності.

Будь-якого рішення, що набрало законної сили, про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності відповідачів, позивачем суду не надано.

Також, позивачем не зазначено з яких саме міркувань він виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн, та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується.

Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 641/2328/17-ц), від 13 червня 2019 року (справа №554/1870/18-ц), що згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами інших інстанцій.

Крім того, постанова Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає ОСОБА_1 , акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини 6 статті 1176 ЦК України та не має преюдиціального значення.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідачів, а відтак і її розмір, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Денишенко Т.О.

Міхасішин І.В.