Номер провадження: 22-ц/813/3280/21
Номер справи місцевого суду: 522/2232/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року, постановленого під головуванням судді Донцова Д.Ю., повний текст рішення складений 22 вересня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення та визнання кредитного договору виконаним, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі ПАТ «Альфа-Банк») про стягнення та визнання кредитного договору виконаним, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним підпункт 2.8.1 пункту 2.8 кредитного договору №500524883 від 12.11.2014 року; визнати кредитний договір №500524883 від 12.12.2014 року виконаним; стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 суму безпідставно отриманої переплати по кредитному договору №500524883 від 12.12.2014 року у розмірі 17930,68 грн., три проценти річних у сумі 1823,97 грн., інфляційні втрати у розмірі 12923,02 грн. та судові витрати у розмірі 7551,40 грн.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що 12.11.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500524883, відповідно до якого відповідач повинен був надати позивачу кредитні кошти у сумі 67773,32 грн., під 0,01% річних за користування кредитними коштами, із кінцевим строком повернення до 13.11.2019 року.

При цьому зазначає, що зазначений кредитний договір є споживчим, оскільки він був укладений від імені позивача як фізичної особи, з метою задоволення його особистих потреб про що безпосередньо вбачається з його змісту, а саме з п. 2.4 - кредит надається позичальнику для власних потреб і жодним чином не пов`язаний з підприємницькою діяльністю чи виконанням позивачем обов`язків як найманим працівником. На виконання умов вказаного договору ПАТ «Альфа-Банк» перерахував на рахунок ОСОБА_2 56011 грн. Решту грошових коштів відповідач перерахував на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк» для оплати страхового платежу згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника №006..111 від 12.11.2014 року у сумі 11762,31 грн. до якого у позивача був відсутній доступ. Між тим, позивач зазначав, що ніякого договору добровільного страхування ризиків позичальника не укладав і вказану суму, призначених для оплати страховки, грошових коштів від Банка не отримував, тому Банк по-перше не може її вимагати від позичальника, а по-друге вказана сума - 11762,31 грн. разом з рештою суми - є переплатою по кредитному договору та підлягає поверненню, оскільки отримана Банком без належної правової підстави.

Позивач також зазначав, що у період з 12.11.2014 року по 20.12.2016 року позивач по повному обсязі виконав умови договору кредиту щодо сплати тіла кредиту та відсотків, сплативши 73975,00 грн. Розмір відсотків за договором, у відповідності до п.2.2 складає 16,66 грн., які сплачені достроково у повному обсязі.

Підпункт 2.8.1 п.2.8 кредитного договору містить вимогу щодо сплати на користь Банку щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом у розмірі 2,54% від суми виданого кредиту. Вказана вимога, на думку позивача, містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до нього умови, суперечить ст. 55 Закону України Про банки і банківську діяльність» та положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Банком фактично не надано інформації про реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, внаслідок чого Позивача було введено в оману щодо істотної умови договору - його ціни. Крім зазначених обмежень, що містяться в діючому законодавстві позивач звертає увагу, що ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» забороняє банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг, як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Оскільки, позичальником сплачено в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором 73975,00 грн. замість 56011 грн. (тіло кредиту) + 16,66 грн. (проценти за кредитом) = 56027,66 грн., тому позивач вважав, що відповідач повинен повернути позивачу 17947,34 грн., оскільки ці кошти отримані ним без належної правової підстави. При цьому, при прострочені виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються три проценти річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Таким чином, Банк крім суми переплати у розмірі 17930,68 грн. повинен ще сплатити позичальнику три проценти річних у сумі 1823,97 грн. та 12923,02 грн. інфляційних втрат передбачені ст. 625 ЦК України, що у сумі складає 32677,67 грн.

15.09.2020 року представника відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним підпункту 2.8.1. пункту 2.8 кредитного договору від 12 листопада 2014 року та задовольнити позов визнавши недійсним підпункт 2.8.1. пункту 2.8 кредитного договору від 12 листопада 2014 року, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що враховуючи, що п. 2.8 оскаржуваного кредитного договору містить вимогу щодо сплати на користь Банку щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом у розмірі 2,54%, а комісія за управління кредитом не є послугою у визначенні Законом України «Про захист прав споживачів» цей пункт є недійсним, оскільки суперечить законодавству України то порушує права позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

В судове засідання призначене на 16 червня 2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи сповіщені належним чином (а.с. 162-168).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, колегія суддів враховуючи складність справи, стадію розгляду, час перебування справи в суді апеляційної інстанції з листопада 2020 року, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій сторін, дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, вважає за можливе розглянути справу у відсутність не з`явившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (25 червня 2021 року).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга адвоката Кійко О.В., представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам за наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява в частині вимоги про визнання недійсним підпункту кредитного договору є необґрунтованою, а тому відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, підстави для задоволення вимог щодо визнання кредитного договору виконаним та стягнення безпідставно отриманих переплат також відсутні.

З таким висновком суду колегія судді не погоджується за таких підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, 12.11.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500524883, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у сумі 67773,32 грн.

Згідно п.2.2 кредитного договору визначена фіксована процентна ставка 0,01% річних.

Дата повернення Кредиту визначена п.2.3 кредитного договору, а саме дата припинення нарахування відсотків та нарахування комісії до 13.11.2019 року.

Згідно з положеннями ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до п.п. 2.8.1. п.2.8 комісійна винагорода банку за управління кредитом становить 2,54% - за період з 1-го місяця користування Кредитом по 60-й місяць користування кредитом від суми Кредиту.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за управління кредитом.

Колегія суддів, приходить до висновку про те, що умови договору про встановлення комісії за управління кредитом, зазначені в пункті 2.8.1 п. 2.8. кредитного договору є недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, постанові Верховного Суду у справі № 213/2478/16-ц від 28.11. 2018 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як роз`яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів прийшла до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним п. 2.8.1. договору є обґрунтованими.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 3,4,5 ст. 257 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 в своєму позові зазначає, що у період з 12.11.2014 року по 20.12.2016 року у повному обсязі виконала умови договору кредиту погасивши тіло кредиту та відсотки у розмірі 73975 грн. (а.с. 1).

З позовними вимогами ОСОБА_3 звернулась 10 лютого 2020 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником АТ «Альфа-Банк» була подана заява про застосування строків позовної давності (а.с. 113-116).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, предметом якого є визнання підпункту кредитного договору недійсним.

Виходячи з того, що позовні вимоги про визнання кредитного договору виконаним та зобов`язати повернути грошові кошти, є похідними від позовних вимог про визнання недійсним підпункту 2.8.1. кредитного договору, вони також задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, оскільки, висновки суду першої інстанції зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміни з інших підстав, з відмовою у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 за спливом строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда