Справа № 450/4544/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/2961/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Матяш С.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації на житловий будинок в частині господарських споруд гаражу та сараю, знесення господарських споруд гаражу та сараю, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

05 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , який 29.05.2017 року уточнила, просить про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації на житловий будинок в частині господарських споруд гаражу та сараю, знесення господарських споруд гаражу та сараю, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею земельної ділянки, площею 0,1374 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої в с. Загір`я Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується державним актом права власності на земельну ділянку серії ЛВ №9019619 від 30.12.2003 року. Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідачки площею 0,1413 га, кадастровий номер 02:02:002:0099, що належить їй на праві власності згідно державного акту про право власності на землю серії ЯЕ №568959, виданого на підставі рішення сесії від 19.09.2007 р. №101 Вовківської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області.

У 2012 році відповідачка розпочала і завершила будівництво нежилої будівлі, яка частково знаходиться на належній їй земельній ділянці. У вересні 2013 року відповідачка самовільно зняла частину огорожі з дротяної сітки, яка проходила по межі їх земельних ділянок та встановила паркан, частково заглибившись на її земельну ділянку. Вважає, що відповідачкою незаконно здійснено будівництво нежитлової будівлі з порушенням будівельних норм і правил на належній їй земельній ділянці, а тому просить знести самочинний об`єкт завершеного будівництва та скасувати право власності на нерухоме майно відповідачки в частині визнання за нею права власності на будівлю під літерою Ж-2 гараж та будівлю під літерою Є-2 сарай. Крім того, вважає, що такими неправомірними діями відповідачка завдала їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000 грн. та матеріальні збитки документально підтверджені на суму 7202, 55 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації на житловий будинок в частині господарських споруд гаражу та сараю, знесення господарських споруд гаражу та сараю, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що суд безпідставно покликався на неналежний та недопустимий доказ, а саме: висновок експертів №3372/3373/3374/3375/3376 від 21.11.2019, оскільки експертами не бралася до уваги технічна документація на земельну ділянку позивачки. Звертає увагу, що факт накладення спірних земельних ділянок сторін підтверджено висновком експерта №24/20 від 23.04.2020 та рішенням Відділу у Пустомитівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №РВ-020. Також звертає увагу, що свою земельну ділянку вона приватизувалп швидше ніж відповідачка і таке накладення могло виникнути лише внаслідок такої приватизації відповідачкою своєї земельної ділянки. Зазначає, що висновком експерта №5515/5516 від 27.03.2017 встановлено факт істотного порушення ДБН при будівництві відповідачкою будівлі спірного гаража та сараю, в зв`язку з чим висновок суду, що згадані споруду не можна вважати самочинним будівництво - є необгрунтованим. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Судові витрати просить стягнути з відповідачку.

29 січня 2021 року від ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду законним та обгрунтованим. Звертає увагу, про наявність технічної документації, сформованої у 2013 році у відповідачки на її земельну ділянку, та технічну документацію на земельну ділянку позивачки, сформованої в 2014 році. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, її представника та пояснення представника відповідачки, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року у до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що спірна земельна ділянка відповідачки не накладається на земельну ділянку позивачки, а спірний гараж та сарай, які позивач просить знести, розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер :02:002:0099, належній відповідачці. Окрім цього, суд прийшов до висновку про відсутність неправомірних дій з сторони відповідачки щодо позивачки, якими було б завдано шкоди позивачці по справі, в зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення матеріальної і моральної шкоди.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власницею земельної ділянки площею 0,1413 га у с.Загір`я Пустомитівського району Львівської області кадастровий номер :02:002:0099 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 15769073 від 31.12.2013 року.

Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-013 від 27.12.2013 року, земельна ділянка кадастровий номер :02:002:0099, площею 0,1413 га з цільовим призначенням - для будівництва, обслуговування житлового господарських будівель і споруд, належить ОСОБА_3 , на підставі Державного акту ЯЕ568959 від 23.11.2009 року. Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 .

Згідно з Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрованого в Інспекції ДАБК у Львівській області 20.12.2013 р. № ЛВ 7 усі будівлі, а саме індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 розташовані на земельній ділянці кадастровий номер :02:002:0099, що належить ОСОБА_3 . Відповідно до цієї ж Декларації індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 та господарські будівлі (Е, Є-2, Ж-2) прийняті у експлуатацію.

Відповідно до державного акту права власності на земельну ділянку серії ЛВ №9019619 від 30.12.2003 року ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 0,1374 призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд розташованої в с. Загір`я Пустомитівського району Львівської області. Згідно технічної документації по видачі Державного акту на право власності на землю ОСОБА_1 , яка розташована на території с.Загір`я Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області виготовлена у 2003 році Пустомитівським районним центром Державного земельного кадастру. У даній технічній документації наявний план встановлення меж та таблиця ліній і дирекцій них кутів. Координати поворотних точок в системі СК-63 або УСК - 2000 в цій документації відсутні.

Повторно у 2014 році позивачкою ОСОБА_1 була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка розташована на території с. Загір`я Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Суд першої інстанції доцільно звернув увагу, що вказана технічна документація повинна була формуватись виходячи із уже наявних даних зареєстрованої ділянки ОСОБА_3 , яка вже була сформована.

Колегія суддів вважає правильним висновок про те, що оскільки станом на час розробки технічної документації із встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 у 2014 році (де наявні координати меж земельної ділянки), технічна документація із встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 вже була розроблена (у 2013 році) та ділянка пройшла реєстрацію, тому відповідно технічна документація ОСОБА_1 мала бути розроблена з врахуванням технічної документації ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Частина 3 та 4 тієї ж статті ЗК вказує, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до висновку експертів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21.11.2019 року №3372/3373/3374/3375/3376 вбачається наступне.

При співставленні державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №019619 від 30 грудня 2003 року, виданого ОСОБА_1 з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 23 листопада 2009 року ЯЕ568959 виданого на ім`я ОСОБА_3 встановлено, що розміри ліній спільної межі в зазначених актах не співпадають.

В державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №019619 від 30.12.2003 року, виданого ОСОБА_1 розміри спільної межі становлять 52,18 м та 31,23 м. в Державному акті на право власності на земельну ділянку від 23.11.2009 року виданого ОСОБА_5 розміри спільної межі становлять 59,21 м та 24,72 м. враховуючи вище зазначене, вирішити експертне завдання шляхом співставлення планів земельних ділянок згідно державних та подальшим порівнянням з даними отриманими під час обміру земельних ділянок в натурі, не можливо. Тому місцеположення земельних ділянок визначається за умови їх переобчислення до відповідної державної системи координат.

Судовими експертами під час огляду встановлено, що земельна ділянка площею 0,1413 га кадастровий номер :02:002:0099 та земельна ділянка площею 0,1374 га, що розташовані за адресою: Львівська область, Пустомитівський район с. Загір`я є забудовані, їх межі закріплені межовими знаками.

Експертами було проведено обміри земельних ділянок, кадастровий номер :02:002:0099, що належить ОСОБА_3 та земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0001, що належить ОСОБА_1 в с. Загір`я Пустомитівського району Львівської області GNNS приймачем марки Trimble R2 та встановлено їх фактичний порядок користування та розташування на місцевості.

В подальшому експертами здійснено співставлення даних отриманих під час огляду і обмірів об`єктів дослідження з даними технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 , кадастровий номер 02:02:002:0099, а саме: з каталогом координат кутів зовнішніх меж землекористування.

На підставі викладеного, експерти дійшли висновку, що земельна ділянка кадастровий номер 02:02:002:0099, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно державного акту про право власності на землю серії ЯЕ №568959, виданого на підставі рішення сесії від 19.09.2007 року №101 Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та земельна ділянка площею 0,1374 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташована в с. Загір`я Пустомитівського району Львівської області, що належить позивачці згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЛВ №9019619 від 30.12.2003 року не накладаються.

Суд першої інстанції вмотивовано не вз`яв до уваги експертизу №24/20 від 23.04.2020 року ТОВ «СЕРБ», оскільки судовим експертом ОСОБА_6 у експертному висновку проведено порівняння координат поворотних точок меж земельних ділянок, які він отримав з технічних документацій, а саме: технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 на території с. Загір`я Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що виготовлена у 2013 році ПП «ГАБР-Л» та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 , яка розташована на території с. Загір`я Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області виготовлену у 2014 році. Дані технічної документації були порівнювані без виїзду на місце.

Відповідно до ч. 1 статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Згідно висновку експерта від 27.03.2017 року №5515/5516 судової земельно- технічної експертизи проведеної Львівським науково - дослідним інститутом судових експертиз гараж та сарай не відповідають вимогам ДБН.

Проаналізувавши вищезгадані норми права щодо самочинного будівництва, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в Постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, підстав для відступу від якого не встановлено.

В даному ж випадку, гараж та сарай, який позивачка просить знести, розташовані на земельній ділянці кадастровий номер :02:002:0099, що належить ОСОБА_3 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. В матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 15769073 від 31.12.2013 року. Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрованого в Інспекції ДАБК у Львівській області 20.12.2013 р. № ЛВ 7 індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 та господарські будівлі (Е, Є-2, Ж-2) прийняті у експлуатацію.

Спірний гараж та сарай не можна вважати самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України; доказів істотного відхилення від проекту, що порушує будь-які права позивачки ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не встановлено, в зв`язку з чим, вимога про знесення самовільно збудованих будівель та огорожі є безпідставними та недоведеними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки позивачем не доведено, а судами не встановлено, що зі сторони ОСОБА_3 відсутні будь-які, зокрема неправомірні, діяння, яким би було завдано шкоди правам чи майну ОСОБА_1 , підстав для стягнення майнової чи моральної шкоди з ОСОБА_3 , в зв`язку з чим позов цій частині також не підлягає до задоволення.

Враховуючи доводи апеляційної скарги, дати формування технічних документацій сторін на їх земельні ділянки, а також висновки експертів, відсутні підстави вважати доведеним з сторони позивачки факту накладення земельних ділянок сторін одна на одну, а також, що спірний сарай та гараж належний відповідачці знаходиться на земельні ділянці позивачки, так само як і відсутні підстави для скасування державного акта про право власності відповідачки на землю №568959, виданого на підставі рішення сесії від 19.09.2007 року №101 Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, оскільки позивачкою не доведено належними і допустимими доказами факту порушення чи накладення меж земельних ділянок.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року т залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник