ПОСТАНОВА

Іменем України

06 липня 2021 року м. Кропивницький

справа № 395/840/20

провадження № 22-ц/4809/1001/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи Канізька сільська рада Новомиргородського району Кіровоградської області, Новоукраїнська районна державна адміністрація Кіровоградської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Машинно-технологічна станція Ятрань»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2021 року у складі судді Орендовського В.А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на землю.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4 . Від неї у спадщину за заповітом вона отримала земельку ділянку кадастровий номер: :02:000:0368, площею 6,53 га право на яку посвідчено державним актом на право власності на землю серії КР № 074011 виданим 05.07.2006 та зареєстроване в книзі реєстрації державних актів на право власності па землю за № 029.

Під час переоформлення спадкового майна, а саме - зазначеної вище земельної ділянки вона дізналась, що на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 6,53 га видано ще два державні акти громадянкам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації від 24.05.2005 № 431-р. Зокрема, ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,2657 га серії КР № 009347 від 05.09.2006 , зареєстрований за № 33, а ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,259 га серії KP № 009348 від 05.09.2006, зареєстрований за № 35.

Зазначала, що єдиним законним власником земельної ділянки, який першим отримав державний акт на право власності на землю, а також першим відповідно до закону зареєстрував це право, була ОСОБА_4 , а на сьогодні є вона., як її спадкоємець. Зокрема, це підтверджується договором оренди землі № 263 з TOB «МТС Ятрань», яким спершу спадкодавець, а згодом і позивач фактично передала в оренду землю та отримувала плату за таке користування. Однак в подальшому у кінці 2018 році, ТОВ «МТС Ятрань» припинив виплату орендної плати, яку сплачувало щорічно до того, мотивуючи свою відмову тим, що Товариство, як орендар, уклало нові договори оренди з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що виявилося порушенням прав дійсного власника, а саме її прав, отже саме з цього моменту, вважає слід розпочати обчислення строків позовної давності у даній справі.

Просила визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР №009347, виданий ОСОБА_2 Новомиргородською районною державною адміністрацією Кіровоградської області 05.09.2006 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР №009348, виданий ОСОБА_3 Новомиргородською районною державною адміністрацією Кіровоградської області 05.09.2006.

Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05.02.2021 залучено у справі Новоукраїнську районну державну адміністрацію Кіровоградської області, як правонаступника третьої особи Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції не правильно встановив обставини та правову природу правовідносин, не врахував всі обставини справи, що впливають на права та обов`язки сторін.

Зокрема зазначала, що на підставі розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації № 431-р від 24.05.2005 державні акти на право власності на спірну земельну ділянку видані відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 05 вересня 2006 року. Тоді як державний акт на право власності ОСОБА_4 виданий 05 липня 2006 року, за три місяці до видачі державних актів відповідачам.

Позивач посилаючись на ст. 125 ЗК України вказувала, що оскільки право власності на земельну ділянку виникає тільки після державної реєстрації останньої, тому першочерговим правовласником на спірну земельну ділянку є ОСОБА_4 . Остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку у нерозривному зв`язку володіння набуває спадкоємець, а саме вона ОСОБА_1 .

Позивач вважає позицію суду першої інстанції, що вона не має права власності на спірну земельну ділянку виходячи з того, що відповідачі набули право власності на земельну ділянку відповідно до виданих їм державних актів - 05 вересня 2006 року, тоді ж як вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом - 01 жовтня 2010 року є абсурдним, оскільки право власності є правом абсолютним і наявність випадків позбавлення такої власності на підставі того, що власність не перейшла від спадкодавця до спадкоємця одномоментно нівелювала б весь інститут спадкування.

Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі вказали, що ними до суду першої інстанції була подана заява про застосування по справі спливу строків позовної давності, оскільки строк позовної давності сплинув 01 жовтня 2013 року, що відповідно до вимог ст. 267 ЦПК України є підставою для відмови в позові.

Також зазначали, що розпорядження про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 та її сестрі - ОСОБА_2 було видане (24.05.2005) раніше, ніж було видано (19.08.2005) розпорядження про передачу земельної ділянки у власність спадкодавцеві позивача - ОСОБА_4 .

Крім того, відповідачі вказали, що набули право власності на земельну ділянку відповідно до виданих їм державних актів 05 вересня 2006 року, тоді ж як ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом - 01 жовтня 2010 року, що підтверджується виданим 01.10.2010 їй свідоцтвом про право на спадщину за заповітом за реєстровим №2755, право власності на яке було зареєстровано - 25.09.2014, що підтверджується наданим позивачем до матеріалів цивільної справи Витягом з ДРРП, тобто право власності ОСОБА_1 виникло лише - 25.09.2014.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 11 травня 2005 року державним нотаріусом Заліпським В.О., за реєстровим №405 ОСОБА_2 успадкувала після смерті своєї матері, ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , Ѕ частки на майно, яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 7,1 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки на місцевості, що перебуває в колективній власності КСП «Хлібороб» с. Каніж, Каніжської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, що належало померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН №400040, виданого Новомиргородською РДА 28 лютого 2002р. та зареєстрованого в книгу за №367.

24 травня 2005 року відповідачі отримали розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації №431-р від 24.05.2005 про передачу їм у приватну власність земельної ділянки в натурі загальною площею 6,53 га.

Відповідачу ОСОБА_2 на підставі розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації № 431-р від 24.05.2005 був виданий 05 вересня 2006 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,2657 га серії КР №009347, що розташована на території Канізької сільської ради, кадастровий номер :02:001:0401.

Відповідачу ОСОБА_3 на підставі розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації №431-р від 24.05.2005 був виданий 05 вересня 2006 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,259 га серії КР №009348, що розташована на території Канізької сільської ради, кадастровий номер :02:001:0402.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане 01 жовтня 2010 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Н.М., за реєстровим № 2755, позивач ОСОБА_1 успадкувала після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , земельну ділянку площею 6,53 га, що розташована на території Канізької сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №074011, виданого Новомиргородською РДА Кіровоградської області 05 липня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації за №29, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0368 на підставі розпорядження Новомиргородської РДА №676-р від 19.08.2005 (а.с.7, 13).

Згідно довідки ТОВ «МТС Ятрань» № 27 від 14.09.2012 померла ОСОБА_4 дійсно уклала договір на оренду землі № 263 від 05.07.2006 з ТОВ «МТС Ятрань» терміном на 10 років, розмір земельної ділянки становить 6,53 га (а.с.9).

Таким чином, на одну земельну ділянку розпорядження Новомиргородської РДА Кіровоградської області про передачу у приватну власність земельної ділянки відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по Ѕ частині) було видане 24.05.2005, а розпорядження про передачу цієї земельної ділянки у власність спадкодавцеві позивача видане вказаним державним органом 19.08.2005.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на земельну ділянку відповідно до виданих їм державних актів - 05 вересня 2006 року, тоді ж як позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом - 01 жовтня 2010 року, що підтверджується виданим 01.10.2010 їй свідоцтвом про право на спадщину за заповітом за реєстровим №2755, право власності на яке було зареєстровано - 25.09.2014 (а.с.8).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Сторони та треті особи, які були належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ніяким чином не порушили право власності позивача, оскільки раніше позивача, на законних підставах, набули право на земельну частку (пай) із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Хлібороб» та у подальшому право власності на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно частини першої статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права власності на землю, ОСОБА_1 зазначила, що вона втратила право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 6,53 га, що розташована на території Канізької сільської ради, оскільки на належну їй земельну ділянку № НОМЕР_1 видано ще два державні акти на право власності на землю ОСОБА_2 , площею 3,2657 га та - ОСОБА_3 , площею 3,259 га.

На підтвердження зазначеної обставини позивач надала лист Відділу Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровогрпадської області від 12.08.2011 в якому зазначено, що громадянці ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку№ НОМЕР_1 площею 6,53 га, а на ту ж саму земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 6,53 га, громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видано два державні акти на право власності на землю.(а.с. 21)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право особи порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) вказано, що «державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку».

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що земельна ділянка позивача повністю співпадає із земельними ділянками відповідачів.

При цьому суд не звернув увагу, що у Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії КР № 074011 вказана площа земельної ділянки 6,53 га, і вона є відмінною від площі земельних ділянок, зазначених у Державному акті серії КР № 009347 -3,2657 га та серії KP № 009348 - 3,259 га.

Крім того, у Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії КР № 074011 вказано номер земельної ділянки 368, в Державному акті серії КР № 009347 вказано номер земельної ділянки - 401, а в Державному акті серії KP № 009348, номер земельної ділянки 402.

Також, всі три земельні ділянки мають різні кадастрові номери: :02:000:0368 щодо земельної ділянки позивача ОСОБА_1 , :02:001:0401 щодо земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 , :02:001:0402 щодо земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 .

Аналіз матеріалів справи свідчить, що експертиза щодо встановлення обставин накладення спірних земельних ділянок не призначалась. При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельна ділянка, яка належить позивачу, на земельні ділянки, передані відповідачам.

Відтак, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про те, що земельна ділянка позивача повністю співпадає із земельними ділянками відповідачів.

Тому, підставою для відмови у позові має бути недоведеність факту порушення права позивача на землю, не у зв`язку з тим, що вона набула право власності на ту ж саму земельну ділянку пізніше за відповідачів, як помилково зазначив суд першої інстанції, а у зв`язку з тим, що відсутні підстави вважати, що відповідачами було набуто у власність ту ж саму земельну ділянку, яка належить позивачу.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду має бути залишеним без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

О.А. Письменний