Справа № 490/1668/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., представника заявниці ОСОБА_1 - адвоката Білова І.В., розглянувши справу №490/1668/20 за заявою ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

19.02.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла заява ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу. В обгрунтування посилається, що в провадженні Центрального районного суду міста Миколаєва перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним. За заявою позивачки ОСОБА_2 позовна заява була залишена без розгляду.

Зазначає, що в даній справі були понесені витрати на правову допомогу, на компенсацію, яких має право, всього просить стягнути з ОСОБА_2 8000 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 19.03.2021 року вказану заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 30.06.2020 року, після усунення недоліків, вказану заяву прийнято до розгляду.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.08.2020 року вищезазначену заяву залишено без розгляду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 05.10.2020 року вищезазначену ухвалу суду від 11.08.2020 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

13.10.2020 року матеріали справи повернулись до канцелярії Центрального районного суду м. Миколаєва.

Згідно протоколу передачі від 19.10.2020 року судову справу передано судді Черенковій Н.П.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.10.2020 року відведено суддю ОСОБА_4 від розгляду даної справи.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 29.10.2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 02.11.2020 року вищезазначену заяву прийнято до розгляду.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 15.02.2021 року відведено суддю Гуденко О.А. від розгляду даної справи.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 16.03.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

16.03.2021 року матеріали справи передано судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 18.03.2021 року вищезазначену заяву прийнято до розгляду.

В судовому засіданні представник заявниці підтримав заяву та просив її задовольнити визнати поважними причини пропуску процесуального строку подачі заяви та стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, за такого судове засідання проводиться без участі позивачки.

Суд заслухавши пояснення представника заявниці, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

21.10.2016 року ОСОБА_2 звернулася до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.10.2016року №490/10205/16-ц відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, третя особа - державний нотаріус Першої Миколаївської області Ткаченко Ю.Г.

10.06.2019р. ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва №490/10205/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, третя особа - державний нотаріус Першої Миколаївської області Ткаченко Ю.Г. залишено без розгляду. Як вбачається зі змісту вказаної ухвали, підставою для прийняття такого процесуального рішення судом була відповідне клопотання представника позивачки.

Вирішуючи питання щодо поновлення пропущеного строку для подання заяви про вирішення питання про розподіл судових витрат, судом враховано таке.

Згідно ч.6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду

Згідно ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Між тим, відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За такого, оскільки ЦПК України не містить посилання на неможливість поновлення строку для подання заяви про вирішення питання про розподіл судових витрат, то, за умови поважності причин пропуску такого строку, він може бути поновлений судом на підставі ст.127 ЦПК України.

При цьому, суд вважає, за можливим визнати причини подання заяви про вирішення питання про розподіл судових витрат поважними, звважаючи на намагання відповідачки вирішити питання щодо компенсації понесених витрат, хоча і з обранням її представником неналежного способу, а саме шляхом зверненя до суду з позовною заявою до Херсонького міського суду Херсонської області.

Помилка, при обранні представником відповідачки способу захисту її прав, на думку суду, не може мати наслідком обмеження її права на доступ до правосуддя, зокрема і щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.

За такого клопотання заявниці про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення з заявою про розподіл судових витрат підлягає задоволенню.

Відповідно до приписів частини 5 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч.6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини 9 статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Правовий аналіз вказаних положень свідчить, що звертаючись до суду із заявою про компенсацію судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Під зловживанням процесуальними правами законом, у ст.44 ЦПК України, визначено наступне.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. В залежності від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

В свою чергу процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони.

Як вбачається з роз`яснень, викладених в п.38 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Суд враховує, що звернення з заявою про залишення позову без розгляду, є правом позивача і формально не містить ознак зловживання процесуальними правами.

При цьому, суд не може не врахувати ту обставину, що провадження за даним позовом було відкрито в жовтні 2016 році та на його забезпечення було накладено арешт на спірне нерухоме майно відповідачів, який тривав з 2016 року, не припинився після залишення позову без розгляду та потребував додатових зусиль відповідачів на його зняття, що не могла не знати та повинна була враховувати позивачка.

За такого, враховуючи матеріали справи, суд не може прийти до висновку про обгрунтованість дій позивачки в даній справі.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування судом враховано таке.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до приписів частин 1-3 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник - адвокат надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000 гривень. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

19.05.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір про надання юридичних послуг та в матеріалах справи міститься розписка від 19.05.2018 року про сплату за надані юридичні послуги в сумі 4000 грн.

11.02.2019р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір про надання юридичних послуг №78 та сплачено за юридичні послуги в сумі 4000грн., відповідно до квитанції №140 від 11.02.2019 року.

Щодо наданої відповідачкою розписки від 19.05.2018 року про сплату нею ФОП ОСОБА_5 4000 грн. згідно договору про надання юридичних послуг від 19.05.2018р., суд зазначає таке: пунктом 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 встановлено, що: Приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання.

Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обов`язковим.

При цьому, пунктом 32. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 встановлено, що прибуткові касові ордери і квитанції до них, а також видаткові касові ордери і видаткові відомості заповнюються бухгалтером (відповідальною особою установи/підприємства, на яку покладено обов`язок з оформлення цих документів) у будь-який спосіб, який забезпечив би належне збереження цих записів протягом установленого для зберігання документів терміну.

У касових ордерах зазначається підстава для їх складання і перелічуються додані до них документи. Видача касових ордерів і видаткових відомостей на руки особам, які вносять або одержують готівку, забороняється.

Приймання і видача готівки за касовими ордерами проводиться тільки в день їх складання. Виправлення в касових ордерах та видаткових відомостях забороняються.

Реквізити у видатковому ордері "Одержав", "Дата", "Сума", "Підпис одержувача", дані документа, що засвідчує особу отримувача [які заповнюються отримувачем готівки (додаток 3 до цього Положення) та в прибутковому ордері "Прийнято від" не заповнюються в касових ордерах, які оформляються на загальну суму проведених установою/підприємством касових операцій (видача готівки за видатковими відомостями, електронними платіжними засобами, здавання готівки до банку, отримання готівки з банку за чеком та оприбуткування її в касі). Інші реквізити в касових ордерах та видаткових відомостях є обов`язковими до заповнення.

Таким чином, належним доказом отримання коштів ФОП ОСОБА_5 від ОСОБА_1 за надані послуги є прибутковий касовий ордер оформлений відповідно до вимог встановлених Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148.

Розписка від 19.05.2018 року не є прибутковим касовим ордером що виключає прийняття вказаного документу як належного доказу, який підтверджує факт оплати заявницею витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на наведене, суд вважає недоведеною та такою, що не може бути відшкодована суму 4000 грн., яка заявлена до відшкодування за надані юридичні послуги на підставі договору про надання юридичних послуг від 19.05.2018р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Крім того, хоча заявницею і надано "Детальний опис виконаних робіт згідно договорів про правову допомогу від 19.05.2018 року та 11.02.2019 року", проте наведена в ньому інформація спростовується доказами, які містяться в матеріалах справи.

Так, адвокатом Біловим І.В. зазначено, що в рамках виконання угоди ним було:

вивчено та проаналізовано позовні матеріали;

судове засідання 12.02.19р., 23.04.19р.,10.06.19р.;

підготовлено та подано адвокатські запити:

до УПФУ в Миколаївській області;

до УПФУ в Херсонській області;

до УКМ Миколаївської міської ради;

подано клопотання про зняття арешту.

В матеріалах справи відсутні докази участі адвоката Бєлова І.В. в судових засіданнях 12.02.19р. - суддя перебувала у відрядженні; 23.04.19р. - суддя перебувала у нарадчій кімнаті; 10.06.19р. - адвокат Бєлов І.В. надав суду заяву про проведення судового засідання без його участі та в ухвалі Центрального районного суду міста Миколаєва від 10.06.2019 року зазначено, що представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , в судове засідання не з`явився.

Також суду не надано доказів направлення представником відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 адвокатських запитів до УПФУ в Миколаївській області, УПФУ в Херсонській області, УКМ Миколаївської міської ради.

У даній справі представник заявниці не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в наданих представником заявниці документах, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин суд дійшов висновку, що підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, немає.

Слід зазначити, що саме до такого висновку дійшов Верховний Суд при вирішенні питання щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у своїй постанові від 23 листопада 2020 року № 638/7748/18, провадження № 61-13573св19.

Враховуючи наведене вище, керуючись, ст.ст.. 126, 127, 141, 142, 258-261 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для подання заяви про вирішення питання про розподіл судових витрат, задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для подання заяви про вирішення питання про розподіл судових витрат у справі № 490/1668/20.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) витрат на правову допомогу, відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку в становленому статтею 261 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Саламатін