Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 761/39876/17

провадження № 61-9596св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 ,

відповідачі: приватне підприємство «Лекс», ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва, у складі судді Осаулова А. А.,

від 25 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О., від 17 березня

2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до приватного підприємства «Лекс» (далі - ПП «Лекс»), ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 01 лютого 2017 року між нею та

ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , та того ж дня на підставі вказаного договору зареєструвала за собою право власності на зазначену квартиру. Згодом їй стало відомо, що 02 жовтня 2017 року право власності на цю квартиру зареєстровано за ПП «Лекс» на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого 23 вересня 2016 року.

Позивач вказує, що вона є законним власником квартири, однак ПП «Лекс» цього не визнає, тому просила визнати її добросовісним набувачем та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності оспорення, невизнання відповідачами права власності позивача на квартиру. При цьому, судом вказано, що добросовісність набуття не може бути предметом позову, оскільки це одна з обставин, яка має значення та підлягає доказуванню, зокрема у справі про витребування майна.

Короткий зміст судових рішень у справі

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до

ПП «Лекс» скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Закриваючи провадження у справі в частині вимог

ОСОБА_4 до ПП «Лекс» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру, апеляційний суд виходив з того, що вказані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки ухвалою Господарського суду Київської області

від 28 листопада 2011 року відкрито провадження у справі про банкрутство, а постановою Господарського суду Київської області від 15 жовтня

2012 року ПП «Лекс» визнано банкрутом, розпочато ліквідаційну процедуру.

Залишаючи в іншій частині рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для їх задоволення.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд вважав помилковими висновки апеляційного суду про те, що вимоги ОСОБА_4 до ПП «Лекс» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року залишено без змін.

Приймаючи постанову від 17 березня 2020 року, колегія суддів погодилась із висновками районного суду про необґрунтованість заявлених позовних вимог. Відхиляючи доводи апеляційної скарги, суд виходив з того, що ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі № Б8/183-11 спірна квартира була витребувана із власності позивача на користь ПП «Лекс».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 27 червня 2020 року до Верховного Суду,

ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ліжевський В. А.,посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року і постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Києва.

У липні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень

ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник - адвокат

Ліжевський В. А., зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц (пункт 1

частини другої статті 389 ЦПК України).

Також вказує, що апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за нею права власності на спірне майно на підставі статей 330, 388 ЦК України, безпідставно послався на ухвалу Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі № Б8/183-11 про витребування спірної квартири. Вважає, що апеляційний суд підмінив фактичний розгляд справи посиланням на інше судове рішення, склад учасників у якому не є тотожним.Судом не встановлено всіх обставин справи, наявним у справі доказам не було надано належної правової оцінки.

Наголошує на тому, що ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру на законних підставах та є її законним власником, при цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

У встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 вересня 2015 року відбулися прилюдні торги, на яких квартиру АДРЕСА_1 , що належала ПП «Лекс», продано

ОСОБА_3 .

Відповідно до акта про передання права власності на нерухоме майно

від 12 жовтня 2015 року ПП «Лекс» передало у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3

05 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 250 000 грн.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 09 липня

2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_1 .

01 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28 листопада 2011 року порушено провадження у справі № Б8/183-11 про банкрутство ПП «Лекс» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою Господарського суду Київської області від 15 жовтня 2012 року у справі № Б8/183-11 визнано ПП «Лекс» банкрутом і розпочато ліквідаційну процедуру.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 лютого

2016 року у справі № Б8/183-11 визнано недійсними результати проведених 25 вересня 2015 року прилюдних торгів (другого повторного аукціону) з продажу майна ПП «Лекс», а також укладений між ПП «Лекс» та

ОСОБА_3 в результаті проведення цього аукціону договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі № Б8/183-11 заяву ліквідатора ПП «Лекс» задоволено та витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ПП «Лекс» квартиру АДРЕСА_1 .

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна суди встановили, що право власності на спірну квартиру 02 жовтня 2017 року зареєстровано за

ПП «Лекс» на підставі дубліката договору купівлі-продажу нерухомого майна, виданого 23 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

При цьому, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відтак, вимога про визнання добросовісним набувачем та залишення майна у власності не підлягає задоволенню, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту і не має наслідком відновлення порушеного права.

Вказаний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 645/747/16-ц.

Питання витребування квартири із володіння ОСОБА_4 вирішено ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня

2017 року у справі № Б8/183-11 за заявою ПП «Лекс», в особі ліквідатора

ПП «Лекс» арбітражного керуючого Кучака Ю. Ф. Вказана ухвала набрала законної сили та є чинною.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Під час розгляду в справі № Б8/183-11 заяви ПП «Лекс» про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння,

ОСОБА_4 була залучена до справи, брала в ній участь та мала можливість заперечувати проти вимог щодо витребування майна з її володіння, у тому числі з підстав передбачених статтею 388 ЦПК України. У цьому разі пред`явлення іншого позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення, зокрема при вирішенні вимог про витребування майна.

Посилання позивача на приписи статті 330 ЦК України є безпідставними, оскільки квартира АДРЕСА_1 витребувана з її володіння на підставі статті 388 ЦК України відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили і є чинним. З цих же підстав є необґрунтованим посиланням на положення статті 392 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення позову ОСОБА_4 .

Доводи заявника про те, що апеляційний суд, врахувавши наявність ухвали Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року, підмінив фактичний розгляд цієї справи, зводяться до невірного тлумачення висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові

від 02 липня 2019 року у справі № 48/340.

Посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладені в постановах від 04 грудня 2019 року у справі

№ 917/1739/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц, відповідно до яких саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій по суті вирішення справи, оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовані норми права до спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та підлягають відхиленню, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суддів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ліжевський Володимир Анатолійович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня

2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня

2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович