КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/6235/20 Головуючий у 1 інстанції: Чирка С.С.
провадження №22-ц/824/8281/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2021 року у справі за позовом Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення та усунення перешкод, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-1513/15-15-сг від 26.02.2015, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, індексний номер: 23705993 від 17.08.2015, з одночасним скасуванням запису про право власності (номер 10824667) та усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :04:006:1694, загальною площею 0,1000 га, шляхом її повернення на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області №10-1513/15-15-сг від 26.02.2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1694 для індивідуального садівництва із земель державної власності на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

На підставі вищезазначеного наказу Головного управління Держземагентства у Київській області відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1694 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На даний час, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки із кадастровим номером :04:006:1694 є ОСОБА_1 .

Проте, наказ ГУ Держземагентства у Київській області №10-1513/15-15-сг від 26.02.2015 року виданий з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню з наступних підстав. Оскільки спірна земельна ділянка із кадастровим номером :04:006:1694 накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне), що знаходиться в заплавній частині річки Дніпро.

Вказував, що відповідно до інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України №01-12/732 від 15.08.2019 року встановлено, що АДРЕСА_1 і відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення відповідно до ст.5 Водного кодексу України. Також, згідно з вимогами ст.88 Водного кодексу України прибережна захисна смуга вказаного об`єкту водного фонду повинна складати 100 метрів. При цьому, Управління не має можливості надати картографічні матеріали з відображенням місця розташування земельної ділянки та прибережної захисної смуги водного об`єкту.

Зазначав, що відповідно до інформації та схеми розташування земельних ділянок з внесенням охоронної зони озера Острівки (Млинне), наданої Товариством з обмеженою відповідальністю "АРМУКРЗЕМГІРОЕКТ" листом №18 від 16.09.2019 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :04:006:1694 розташована у межах прибережної захисної смуги озера Острівки (Млинне).

Таким чином, виходячи із інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра та ТОВ "АРМУКРЗЕМГІРОЕКТ" спірна земельна ділянка фактично розташована в межах прибережної захисної смуги озера Острівки (Млинне), яке знаходиться в заплавній частині річки Дніпро та відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення належать до категорії земель водного фонду та не можуть бути передані у приватну власність громадян.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі заступника керівника Київської обласної прокуратури з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, що прокурором надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази у розумінні ст.ст.76-79 ЦПК України, проте суд першої інстанції, обґрунтовуючи відсутність підстав для задоволення позову прокурора, зазначив, що наведені вище докази не є належними і допустимими та не дають змогу зробити однозначний висновок про віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Вказував, що враховуючи відсутність у даній справі взаємно суперечливих доказів, та наявності виключно тих доказів, які вказують на обґрунтованість позовних вимог прокурора вважає, що підстави для проведення земельно-технічної експертизи відсутні.

Зазначав, що чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування, коли як передача у приватну власність земель водного фонду для індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Також, вважає, що судом не взято до уваги, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (ст.88 Водного кодексу України), а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (дана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі №469/1393/16-ц, Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі №6-16цс14 та від 24.12.2014 року у справі №6-206цс14).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позов є передчасним, не ґрунтується на належних доказах, як передбачено чинним законодавством і тому на підлягає до задоволення.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст.13 ЦПК України передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Земля, яка знаходиться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ч.1 ст.13 Конституції України).

За ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 ЗК України).

Згідно з ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 15-1 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин належить, зокрема ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, проведення державної експертизи землевпорядної документації, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, наділені повноваженням передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у власність або користування для всіх потреб.

За ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського. Ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області №10-1513/15-15-сг від 26.02.2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1694 для індивідуального садівництва із земель державної власності на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.26).

На підставі вищезазначеного наказу Головного управління Держземагентства у Київській області відомості про земельну ділянку із кадастровим номером :04:006:1694 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08).

Рішенням державного реєстратора проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с/рада Гнідинська, кадастровий номер земельної ділянки :04:006:1694, за суб`єктом: ОСОБА_1 , форма власності: приватна, розмір частки: 1.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки із кадастровим номером :04:006:1694 є ОСОБА_1 (а.с.27-30).

Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив, що наказ ГУ Держземагентства у Київській області №10-1513/15-15-сг від 26.02.2015 року виданий з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

В обґрунтування посилається на те, що спірна земельна ділянка із кадастровим номером :04:006:1694 накладається на землі водного фонду, а саме, на 100 метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне), що знаходиться в заплавній частині річки Дніпро.

Прокурором, на підтвердження того, що спірна земельна ділянка знаходиться в прибрежній захисні смузі озера Острівки (Млинне), суду були надані такі докази:

Інформаційна відповідь начальника Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України №01-12/732 від 15.08.2019 року, з якого слідує, що озеро «Острівки» (Млинне) знаходиться в заплавній частині р. Дніпро, озеро відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення відповідно ст.5 Водного кодексу України. Прибережна захисна смуга повинна складати 100 метрів відповідно до ст.88 Водного кодексу України.

Відповідь ТОВ «АРМУКРЗЕМПРОЕКТ», надану на лист прокурора Бориспільської місцевої прокуратури Малинецького В.А., з якої слідує, що за результатами співставлення каталогів координат земельних ділянок, вказаних у запиті, а також даними публічної кадастрової карти України, встановлено факт знаходження вказаних земельних ділянок в 100 метровій прибережній захисній смузі озера Острівки.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для задоволення позову, Бориспільським міськрайонним судом зазначено, що прокурором не підтверджено належними та допустимими доказами факт віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :04:006:1694 до земель водного фонду.

Водночас указане рішення судом першої інстанції прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх наявних обставин справи, а також доказів, поданих прокурором на їх підтвердження. Судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до вимог ст.ст.374, 376 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства з-поміж інших є законність, всебічне, повне і об`єктивне дослідження обставин справи, рівність та змагальність сторін (ст.ст.2, 10, 12, 76-79, 89, 263 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з положень ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необгрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

В обґрунтування позовних вимог прокурором до матеріалів позовної заяви долучено інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 15.08.2019 року №01-12/732 та ТОВ "АРМУКРЗЕМПРОЕКТ" від 16.09.2019 року №18, основним видом діяльності якого згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах (код КВЕД 71.12, ліцензія Державного агентства земельних ресурсів України серія АГ № 579364).

Згідно з наданою інформацією спірна земельна ділянка з кадастровим номером :04:006:1694 розташована у межах прибережної захисної смуги озера Острівки (Млинне), яке знаходиться в заплавній частині річки Дніпро , відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення відповідно до ст.5 Водного кодексу України та прибережна смуга якого складає 100 метрів.

Отже, прокурором надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази у розумінні ст.ст.76-79 ЦПК України.

Бориспільський міськрайонний суд, обґрунтовуючи відсутність підстав для задоволення позову прокурора, зазначив, що наведені вище докази «не є належними і допустимими та не дають змогу зробити однозначний висновок про віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду».

Проте, всупереч вказаним вище вимогам ст.ст.2, 10, 12, 76-79, 89, 263, 265 ЦПК України судом жодним чином не аргументовано мотиви визнання таких доказів неналежними та недопустимими.

Крім того, Бориспільський міськрайонний суд вказав, що позивачем не надано висновку земельно-технічної експертизи на підтвердження факту віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду та не ініційовано її проведення у ході судового розгляду.

При цьому, відповідно до ст.103 ЩІК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно з вимогами ст.1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні суду. Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково - технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Необхідність судової експертизи в цивільному судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.

При цьому, судова експертиза призначається лише в разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи (постанова Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №925/1641/17).

В матеріалах справи наявні належні та допустимі докази (інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 15.08.2019 № 01-12/732 та ТОВ "АРМУКРЗЕМПРОЕКТ" від 16.09.2019 року №18) на підтвердження факту віднесення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:006:1694 до земель водного фонду. При цьому, іншими учасниками справи не надано жодних інших доказів або доводів, які б суперечили наведеним або спростовувували їх.

З врахуванням вищевикладеного та відсутності у даній справі взаємно суперечливих доказів, та наявності виключно тих доказів, які вказують на обґрунтованість позовних вимог прокурора, підстави для проведення земельно-технічної експертизи відсутні.

Крім того, Бориспільським міськрайонним судом залишено поза увагою той факт, що позовні вимоги прокурора у даній справі ґрунтуються на встановлених фактах порушень Головним управлінням Держземагентства у Київській області вимог ст.ст.19, 20, 58, 59, 60, 61 Земельного кодексу України, ст.ст.4, 58, 88, 89 Водного кодексу України, п.п.1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996 року, при винесенні наказу від 26.02.2015 №10-1513/15-15-сг.

Так, судом не враховано, що ст.19 Земельного кодексу України регламентовано, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, до яких відносяться і землі водного фонду.

Відповідно до ч.1 ст.58 Земельного кодексу України, ст.4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Отже, в силу імперативних приписів закону до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Згідно зі ст.ст.4, 85 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смутами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

За приписами ст.59 Земельного кодексу України встановлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею встановлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування.

Разом з тим, передача у приватну власність земель водного фонду для індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово, й зокрема у справі №504/2864/13 звертала увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст.59 цього Кодексу.

Аналогічний висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц (п.80), від 22.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (п.70), від 22.05.2018 року у справі №469/1203/15-ц.

За ч.2 ст.58 Земельного кодексу України земельним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду шляхом встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм.

Частинами 1, 2 ст.88 Водного кодексу України визначено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер -100 метрів.

Аналогічні нормативи містяться й у додатку №13 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України №173 від 19.06.1996 року (в редакції від 02.10.2009 року).

Отже, з аналізу вищезазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що землі під водними об`єктами, а також прибережні захисні смути вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян аргіогі, оскільки імперативно обмежені у цивільному обороті та на них поширюється окремий, чітко визначений законодавством порядок і способи використання.

Судом не взято до уваги, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (ст.88 Водного кодексу України), а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (дана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі №469/1393/16-ц, Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі №6-16цс14 та від 24.12.2014 року у справі №6-206цс14).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі

№469/1393/16-ц зазначено, що «системний аналіз норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки, за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги, необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996 року.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст.59 Земельного кодексу України, суперечить нормам ст.ст.83, 84 цього Кодексу.

Відповідна позиція також неодноразово відображена у постановах Верховного Суду України (зокрема, від 21.05.2014 року у справі №6-14цсі4, від 03.11.2015 року у справі №810/2041/14) та Великої Палати Верховного Суду (зокрема, від 15.05.2019 року у справі 372/2180/15, від 30.01.2019 року №357/9328/15 та ін.).

Відповідна практика є сформованою, чіткою та відповідає критерію «останньої правової позиції», в тому числі і на час винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити та визнати незаконним і скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Київській області №10-1513/15-15-сг від 26.02.2015 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, індексний номер: 23705993 від 17.08.2015 року, з одночасним скасуванням запису про право власності номер 10824667 та усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :04:006:1694 загальною площею 0,1000 га, шляхом її повернення на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_1 судовий збір по 7 882 грн. 50 коп. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення та усунення перешкод задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-1513/15-15-сг від 26.02.2015 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, індексний номер: 23705993 від 17.08.2015 року, з одночасним скасуванням запису про право власності номер 10824667 та усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :04:006:1694 загальною площею 0,1000 га, шляхом її повернення на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області () та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір по 7 882 (сім тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. 50 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: