Провадження № 22-ц/811/2880/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» з ринку Ярошенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» з ринку на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 20 липня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гронло-Львів» звернулося до суду із заявою про поворот виконання рішення суду у цивільній справі № 464/12796/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Гронло-Львів» про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заяви покликається на те, що заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року позов ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та солідарно з ОСОБА_1 та ТзОВ «Гронло-Львів» на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованість за кредитним договором « 22/02-08-ЦВ від 25 лютого 2008 року в сумі 652 461,63 грн. та 3654,00 грн. судових витрат. На виконання заочного рішення суду Сихівським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 464/12796/13-ц від 08.05.2014 року. Стверджує, що 22 вересня 2016 року в межах зведеного виконавчого провадження № 905-16/В-5/51937679 на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні вищезазначеного виконавчого документа зараховано грошові кошти в сумі 455 104,34 грн., які розпорядженням начальника Галицького ВДВС м. Львова від 23.09.2016 року розподілено наступним чином: 413 614,04 грн. перераховано на рахунок стягувача ПАТ «Банк «Київська Русь», 41 361,40 грн. перераховано до Держбюджету на рахунок Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області як виконавчий збір, 128,90 грн. перераховано на рахунок Головного управління юстиції у Львівській області як витрати на проведення виконавчих дій. Постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року та ухвалено постанову, якою у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Київаська Русь» відмовлено. Зазначає, що у разі фактичного виконання рішення суду та ухвалення судом нового рішення у справі суд повинен застосувати поворот виконання рішення суду, тобто зобов`язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням.
З наведених підстав просить:
- в порядку повороту виконання заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року зобов`язати ПАТ «Банк «Київська Русь» повернути ТзОВ «Гронло-Львів» безпідставно стягнуті кошти за судовим рішенням в сумі 413 614,04 грн.;
- в порядку повороту виконання заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року перерахувати ТзОВ «Гронло-Львів» з державного бюджету України грошову суму в розмірі 41 361,40 грн. виконавчого збору та 128,90 грн. витрат виконавчого провадження.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 20 липня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Гронло-Львів» задоволено частково.
Зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Гронло-Львів» безпідставно стягнені кошти за судовим рішенням у розмірі 455 104,34 грн.
В решті вимог про стягнення з Державного бюджету України коштів виконавчого збору, витрат на правову допомогу відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» з ринку, в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт стверджує, що 19 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 61 про запровадження в банку з 20.03.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» до 19.07.2015 року включно. Постановою Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 було відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Київська Русь». Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.07.1025 року № 138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» розпочато процедуру ліквідації, яка триває на даний час. Зазначає, що процедура виведення банку з ринку регулюється нормами спеціального законодавства, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2. Вважає, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. При цьому запровадження тимчасової адміністрації та в подальшому ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано, що Сихівським районним судом м. Львова уже постановлялася ухвала від 06 грудня 2017 року про повернення ТзОВ «Гронло-Львів» безпідставно стягнутих коштів за судовим рішенням на суму 733 661,88 грн. Наголошує, що ТзОВ «Гронло-Львів» заявилося з кредиторською вимогою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», яка в свою чергу визнала та включила кредиторські вимоги ТзОВ «Гронло-Львів» в сумі 733 661,88 грн. до реєстру акцептованих вимог кредиторів сьомої черги, відтак отримання зазначених коштів буде здійснюватися виключно з дотриманням порядку та черговості визначених ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТзОВ «Гронло-Львів» про поворот виконання рішення суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» з ринку Ярошенко А.С. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року по цивільній справі № 464/12796/13-ц позов ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено, ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТзОВ «Гронло-Львів» на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі Львівської філії ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованість за кредитним договором № 22/02-08-ЦВ від 25 лютого 2008 року в загальній сумі 652 461 грн. 63 коп. та 3654 грн. судових витрат.
В провадженні Галицького відділу ДВС ЛМУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 464/12796/13-ц, виданого 08 травня 2014 року Сихівським районним судом м. Львова, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТзОВ «Гронло-Львів» на користь ПАТ «Банк» Київська Русь» заборгованості.
22.09.2016 року з рахунків ТОВ «Гронло-Львів» списано заборгованість у розмірі 455 104 грн. 34 коп., що підтверджується розпорядження державного виконавця (т. 3 а.с. 198).
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року скасовано, в задоволенні позову ПАТ ПАТ «Банк «Київська Русь» - відмовлено.
З матеріалів справи убачається, що при постановленні апеляційним судом постанови у липні 2019 року, питання про поворот виконання не вирішувалось.
Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть зводиться до повернення стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.
У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини НОМЕР_1 щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
За змістом частин першої - третьої статті 444 ЦПК України, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.
Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої-третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина дев`ята статті 444 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 444 ЦПК України до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

Відповідно до частини десятої цієї статті заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи.

Оскільки апеляційним судом ухвалено судового рішення, визначене у частині першій статті 444 ЦПК України, проте при цьому питання про поворот виконання рішення вирішено не було, заява про поворот виконання подана до належного суду у встановлений процесуальним законом строк, до неї додано документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення такої заяви.

Початок процедури ліквідації банку, який є стороною у справі не впливає на можливість вирішення питання про поворот виконання рішення, а також не змінює процедури його виконання, котра повинна здійснюватися у відповідності з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи апеляційної скарги про те, що дане питання вирішено місцевим судом ухвалою від 06 грудня 2017 року, колегія суддів визнає безпідставними, адже вказаною ухвалою вирішувалося питання про поворот виконання в іншій цивільній справі, а саме у справі № 2-2839/11.

Відмовляючи в задоволенні заяви про поворот виконання рішення суду в частині повернення стягнутого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, суд першої інстанції вірно виходив з того, що такі не є коштами, які були стягнуті за рішенням суду, яке скасовано за наслідками апеляційного перегляду, а тому вони не підлягають поверненню в порядку повороту виконання рішення суду.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, під час вирішення питання про поворот виконання рішення судом не допущено порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» з ринку залишити без задоволення.
Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 20 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.