Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5273/20 Головуючий у 1-й інст. Моголівець І. А.
Категорія 66 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Миніч Т.І., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/5273/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Моголівця І.А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У цьому житловому приміщенні зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , шлюб з якою розірвано у 2018 році.

Позивач вказує, що ОСОБА_2 із січня 2019 року добровільно залишила дану квартиру та переїхала на постійне місце проживання за іншою адресою.

Оскільки реєстрація колишньої дружини у вказаній квартирі порушує його право власності, просив визнати її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку за даною адресою.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Барановський І.І., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Зокрема, зазначає, що влітку 2020 року позивач, застосувавши фізичне насильство, вигнав ОСОБА_2 разом із двома малолітніми дітьми зі спірної квартири, яка є їхнім єдиним житлом. ОСОБА_2 неодноразово зверталась до поліції з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 й змушена була залишити місце свого постійного проживання у зв`язку з неприязними стосунками, які існують між нею та позивачем. На даний час вона орендує житло, в якому проживає разом з дітьми.

Також вказує, що відповідно до рішення суду малолітні діти сторін залишені на проживання разом з матір`ю. Отже, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом, суд позбавив дітей можливості проживати за даною адресою. При цьому, суд не вирішив питання про залучення до участі у справі орган опіки та піклування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що створив нову сім`ю та у його дружини є двоє дітей. Він разом з ними проживає у вказаній квартирі, що виключає можливість проживання за цією адресою ОСОБА_2 . При вирішенні спору суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив його вимогу про визнання його колишньої дружини такою, що втратила право користування цим житлом, оскільки право власності є непорушним. Проживання відповідачки у належній йому квартирі обмежуватиме його право власності. Оскільки їхні спільні з ОСОБА_2 діти зареєстровані у цій квартирі, посилання в апеляційній скарзі на позбавлення їх права користування вказаним житлом, є безпідставним.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник підтримали апеляційну скаргу.

При цьому, представник відповідачки пояснив, що ОСОБА_2 змушена була залишити спірне житло внаслідок неправомірних дій позивача, адже після розірвання шлюбу між ними тривалий час існують неприязні стосунки. Іншого житла вона не має та проживає разом з дітьми в орендованому житловому приміщенні. Спірна квартира є єдиним її житлом, в якому вона постійно проживала разом зі своїми дітьми.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення ОСОБА_2 та її представника, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Матеріали справи також свідчать, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 та неповнолітні діти зареєстровані у належній позивачеві квартирі АДРЕСА_1 та постійно проживали за даною адресою.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 січня 2018 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей залишено на проживання разом з матір`ю.

В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, що підтверджується зверненнями ОСОБА_2 до поліції.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб ( частина 1 статті 383 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майно передбачене статтями 401-406 ЦК України.

Так, згідно з частиною 1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів ( земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду ( частина 1 статті402 ЦК України).

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України визначені умови припинення сервітуту.

Так, пунктом 4 частини 1 цієї статті, зокрема, передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення ( частина 2 статті 406 ЦК України).

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено право членів сім`ї власника жилого будинку ( квартири) користуватись жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Вказаною нормою не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Водночас, положення цивільного законодавства щодо встановлення сервітуту ( угоди про порядок користування житловим приміщенням) свідчать про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому користуванню чи володінню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. Відповідно, їх права, у тому числі житлові, розглядалися як постійні. Таким чином, аналіз законодавства, що регулює житлові правовідносини, свідчить про те, що припинення сімейних відносин, втрата статусу члена сім`ї власника житла, саме по собі не призводить до втрати права користування житловим приміщенням.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови, якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Водночас, заслуговує на увагу та обставина, що встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини 1 статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві. У всякому разі, неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником права володіння такою нерухомістю.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц.

Окрім того, у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №14-64цс20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири та була зареєстрована за даною адресою зі згоди ОСОБА_1 , як член його сім`ї, а тому вона у встановленому законом порядку набула права користування цим житлом.

Також встановлено, що відповідачка разом зі спільними із ОСОБА_1 неповнолітніми дітьми вибула зі спірної квартири не з власної волі, іншого житла, яке можна було б вважати її постійним місцем проживання, не має. Між сторонами існують неприязні стосунки та позивач чинить ОСОБА_2 перешкоди у користуванні вказаною квартирою. Факт непроживання відповідачки разом з дітьми у спірній квартирі зумовлений поважними причинами та не є підставою для позбавлення її права користуванням цим житлом.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про відмову у задоволенні позову.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути сплачену нею суму судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1261 грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: