Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д.В., за участю секретаря судового засідання Скудар С.В., представника позивача Хникіної Г.А., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідача - адвоката Самохвалова С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради (далі ДСЗН) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, в розмірі 37219,33 гривні.

В обґрунтування позову зазначено, що з ОСОБА_1 перебувала на обліку в департаментів соціального захисту населення Маріупольської міської ради (далі - Департамент) та одержувала щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання в період з 30.08.2017 року по 10.03.2020 року.

Під час здійснення перевірки достовірності, поданих ОСОБА_1 даних, позивачем було виявлено факт наявності у володінні чоловіка відповідачки - ОСОБА_3 з 2006 року будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 був зареєстрований 09.02.2017 року.

Таким чином за період з 01.01.2018 року по 10.03.2020 року коли відповідачці виплачувалась щомісячна адресна допомога, м.Маріуполь, де розташований будинок її чоловіка, не входило до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Наявність будинку у чоловіка відповідачки є причиною виникнення переплати раніше виплачених сум допомоги.

Посилаючись на положення пунктів 5, 6, 10, 11 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. №505 та статтю 1166 ЦК України, просив суд стягнути з відповідачки суму надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, в розмірі 37219,33 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти позову, надіслала до суду відзив, в якому вказала, що шлюб із чоловіком вона уклала 09.12.2017 рокую, а житловий будинок чоловіку належить з 2006 року та про його існування їй не було відомо, та чоловік їй не казав про перебування у його власності вказаного житлового будинку. Цей будинок перейшов у власність чоловіка за довго до укладення шлюбу із відповідачкою та не є об`єктом їх спільної власності. З чоловіком відповідачка проживає за іншою адресою. Посилається на статтю 1215 ЦК України та вказує про відсутність з її боку недобросовісності та не можливість повернення грошових коштів, які надавались як засіб до існування.

Представник відповідача, адвокат Самохвалов С.В., в судовому засіданні заперечував проти позову та наголошував на неможливість повернення грошових коштів у зв`язку із відсутністю з боку відповідачки недобросовісності та її необізнаності про майно, яке було набуто чоловіком до шлюбу, ще в 2006 році. Про наявне майно відповідачка дізналась вже після отримання грошових коштів та проведеної перевірки.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ДСЗН необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка з 30.08.2017 року неодноразово зверталась до Департаменту із заявами про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Рішеннями ДСЗН про призначення допомоги переміщеним особам на проживання з 30.08.2017 року до 27.02.2018 року, з 28.02.2018 року до 27.08.2018 року, з 28.08.2018 року до 27.02.2018 року, з 28.02.2019 року до 27.08.2019 року та з 11.09.2019 року до 10.03.2020 року відповідачці було призначено відповідну допомогу.

Подаючи необхідні документи та заяви про майновий стан сім`ї у відповідному розділі відповідачка вказувала про відсутність у членів її сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення АТО.

09 грудня 2017 року відповідачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №202449630 від 02.03.2020 року за ОСОБА_3 з 21.07.2006 року зареєстровано право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2006 року.

Рішеннями Департаменту від 19.03.2020 року відповідачці було відмовлено у призначенні соціальної допомоги у зв`язку із наявністю у її чоловіка на території м.Маріуполя іншого житла, а також виявлено переплату раніше перерахованих сум допомоги за період з 01.01.2018 року по 27.08.2019 року в сумі 37 219,33 грн.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 січня 2014 року встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Надання державної допомоги внутрішньо переміщеним особам урегульовано Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505.

За своїм змістом допомога внутрішньо переміщеним є грошовою допомогою, яка надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Відповідачка в судовому засіданні неодноразово вказувала про відсутність з її боку недобросовісності при зверненні за допомогою та отриманні грошових коштів, оскільки шлюб з чоловіком зареєструвала нещодавно, наприкінці 2017 року, та не була обізнана про майно чоловіка, яке він придбав ще в 2006 році, та ніколи не проживала в даному майні.

В судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_3 (чоловік відповідачки), який підтвердив, що наприкінці 2017 року зареєстрував шлюб із відповідачкою. До цього він був одружений з іншою жінкою, з якою в період шлюбу в 2006 році придбали будинок по АДРЕСА_1 та після розлучення він залишив будинок колишній дружині та дітям, але так і не встиг переоформити право власності на них. Про існування у нього цього будинку новій дружині - ОСОБА_1 він нічого не казав, оскільки вважав цей будинок володінням колишньої дружини та дітей. Теперішня дружина взагалі не знала про його існування.

У зв`язку із цим, таку позицію відповідачки щодо її необізнаності про перебування у власності чоловіка нерухомого майна, придбаного ним в 2006 році, та неподання цих відомостей в заяві про призначення допомоги, суд вважає достовірною, підтвердженою матеріалами справи та не спростованою позивачем.

В матеріалах справи відсутні достатні відомості про те, що ОСОБА_1 , подаючи в 2018 та 2019 роках документи на призначення допомоги, достовірно знала або повинна була знати про існування у власності її чоловіка, з яким одружилась в грудні 2017 року, іншого нерухомого майна, придбаного ще в 2006 році в період іншого шлюбу.

Таким чином, вказані положення та встановлені обставини свідчать та підтверджують необізнаність ОСОБА_1 та відсутність у неї наміру приховувати інформацію або подавати неповні відомості про майновий стан чоловіка відносно зареєстрованого за ним нерухомого майна, а тому відсутні передбачені статтею 1215 ЦК України підстави для повернення сплаченої суми допомоги.

З урахуванням цього у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку із відмовою у позові судові витрати, які пов`язані із сплатою судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам відмовити.

На рішення може бути подана апеляція безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повні відомості про сторін:

Позивач Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, , місцезнаходження: 87555, Донецька область, місто Маріуполь, проспект Миру, 70.

Відповідачка: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення буде виготовлено 25 червня 2021 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов