Ухвала

17 червня 2021 року

м. Київ

справа № 753/11868/18

провадження № 61-9894ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення для встановлення права на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

16 червня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у вищевказаній справі.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми права без врахування правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11 та постанові Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, судове рішення можливо оскаржити за умови застосування судом апеляційної інстанції норми права без врахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, викладеного саме у постанові Верховного Суду, а відтак, посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених саме в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11 та постанові Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», не може бути підставою для касаційного оскарження судових рішень, оскільки не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, заявнику слід надати уточнену касаційну скаргу, в якій зазначити, які саме постанови Верховного Суду не застосовані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору по суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху), про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Отже, касаційну скаргу слід залишити без руху з наданням заявнику можливості усунути вищевказані недоліки.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев