Дата документу 21.04.2021
Справа № 334/8156/17
Провадження № 2/334/147/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Зоріній С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання банківського договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору № 500528535 від 03.12.2014 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що банк свідомо ввів її в оману щодо встановленого розміру відсотків та сукупної вартості кредиту. Такі умови договору вважає дискримінаційними та такими, що суперечать принципу добросовісності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду позичальника, що погіршує становище Позивача, як споживача порівняно з Відповідачем, що дає їй право відповідно до п.2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів" вимагати визнати в цілому кредитний договір недійсним.

Так, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний був письмово повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У договорі відсутня істотна умова договору - його реальна ціна, оскільки сума кредиту не відповідає його умовам, спростовується математичними розрахунками, а також відсутність графіку погашення процентів вводить в оману Позивача щодо вартості кредиту і його основних умов. Позивач вважає, що має місце обман банком споживача, щодо розміру щомісячного платежу, розміру відсоткової ставки та щодо сукупної вартості кредиту взагалі, а також умови кредитного договору порушують принцип справедливості.

Банком, в порушення ЗУ «Про захист прав споживача», перед укладенням договору окремий письмовий документ з вищезазначеною інформацією не надавався.

На думку позивачки, умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг, у зв`язку з чим просить визнати Кредитний договір № 500528535 від 03.12.2014 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» недійсним.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Протягом розгляду справи подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Проти позову заперечують, в задоволенні позову просять відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності, з підстав викладених у відзиві.

У відзиві на позов зазначив, що позивачкою пропущений строк звернення із позовом до суду, оскільки кредитний договір укладений між сторонами 03.12.2014 року, а до суду позивач звернувся 11.12.2017року, тобто після спливу трирічного строку для звернення до суду.

Крім того, позивачкою підставою для визнання кредитного договору недійсним, зазначається невідповідність умов кредитного договору нормам закону та не ознайомлення позичальника з умовами кредитування та істотною сукупною вартістю кредиту. Але, ініціатива про отримання кредиту в порядку та умовах в ПАТ «Альфа-Банк» належала саме позивачці, оскільки кредит було надано на підставі її письмової заяви.

Також, у пункті 5 кредитного договору зазначено, що позичальник стверджує що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі з вартістю кредиту, з умовами його надання, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з абсолютною процентною ставкою тощо. Договір підписано сторонами та частково виконано. Підпис позичальника міститься й на додатку № 1 до кредитного договору, де детально розписана загальна сукупна вартість кредитування. Доводи позивача в частині відсутності в договорі істотної умови договору ціни - спростовується пунктом 2 кредитному договору, де визначено порядок надання кредиту. В додатку № 1 до кредитного договору (який також підписаний Позичальником) визначено розмір процентної ставки та істотну сукупну вартість кредиту, а також визначено порядок та розміри сплати щомісячних платежів. Тому доводи Позивача в цій частині є безпідставними.

Таким чином, Позивач була ознайомлена з умовами кредитування та своїм підписом засвідчила згоду з ними. Своїм підписом Позивач погодилась з умовами надання кредиту, встановленими договором.

Відповідачем надано фінансові послуги позивачу з дотриманням норм законодавства. Підписавши кредитний договір та загальні умови кредитування позивач підтвердила, що вона ознайомилась з правилами надання фінансових послуг, затверджених Банком, і що їй надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту. Кредитний договір містить всі істотні умови договору, відповідає всім нормам чинного законодавства, які позивач виконував.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у «Загальних умовах кредитування» та «Графіку погашення кредиту», які підписані позивачем без будь яких застережень, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Також, на протязі всього часу Позивач не зверталась до Банку з будь якими заявами щодо несправедливості умов кредитного договору, що свідчить про те що умови кредитного договору були їй зрозумілі та влаштовували позичальника.

Вимоги позивача вважають безпідставними, а подання позовної заяви спрямоване на ухиленні від взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим просять застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Вислухав учасників процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази надані сторонами в обґрунтування позову та заперечень на нього, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором на підставі ч.2 ст.1054 ЦК України застосовуються ті ж правила, що і по договору позики.

Судом встановлено, що 01 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до банку із Анкетою-заявою про надання кредиту в розмірі 80011 грн.

03 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500528535.

Відповідно до умов вказаного договору Банк надав кредит у сумі 67990,45 грн., з кінцевим терміном повернення до 04.12.2018 року під 0,01% річних та комісійною винагородою за управління кредитом 2,54%.

У пункті 5 кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору Позичальник підтверджує що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг.

У п.2.6 цього договору сторонами визначено порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів, що здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до графіка платежів, який є додатком № 1 до договору та невід`ємною частиною.

За змістом статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Позивач звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору посилається на ч.1 ст.203 ЦК України, яка визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З наданих матеріалів вбачається, що позивач на час укладання договору була ознайомлена з його умовами та строками виконання, про що свідчить її особистий підпис як на кредитному договорі, так і на Анкеті-Заяві на отримання кредиту.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст.215,1048-1052,1054-1055), ст.ст. 18-19 ЗУ « Про захист прав споживачів ».

З кредитного договору № 500528535 від 03.12.2014 року, вбачається, що сторони досягли згоди, щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину - сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, тощо. Умови кредитного договору містять детальну інформацію про права та обов`язки його сторін, передбачену ст.11 ЗУ « Про захист прав споживачів ».

Посилання позивача на те, що їй не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст. 18,19 України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору. Позивач при укладенні спірного договору мала можливість ознайомитися з його умовами не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами. Також на момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляла додаткових вимог щодо умов правочину та в подальшому виконувала його умови. Нею отримано один із оригіналів договору особисто, про що свідчить її підпис, але до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснень певних положень договорів ОСОБА_1 не зверталась.

Крім того, позивачем була підписана заява-анкета на отримання кредиту, де вона своїм підписом засвідчила, що ознайомлена у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо.

Позивачкою не заперечується факт отримання кредитних коштів та їх часткового повернення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами « довідалася » та « могла довідатися » у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Позивачка повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перевіряючи строки позовної давності, суд приходить до висновку, що позивачкою при зверненні до суду із позовом такий строк пропущено, оскільки суду не надано доказів, що вона не знала і не могла знати про порушення її прав, оскільки вона є стороною кредитного договору, укладеного 03 грудня 2014 року, в якому сторони досягли домовленості щодо всіх його істотних умов, позивач здійснювала платежі на виконання зазначених умов, тобто була обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами до кредитного договору почався 03 грудня 2014 року. Разом з тим, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 11 грудня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до висновку, що спірний договір кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконувала його умови, протягом дії кредитного договору не зверталась до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши у сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження та були спростовані доказами дослідженими під час розгляду справи, у зв`язку з чим в задоволенні позову має бути відмовлено.

У зв`язку з відмовою позивачці в задоволенні позовних вимог, понесені нею судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81,141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання банківського договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26.04.2021 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.