Справа № 159/190/21 Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В.
Провадження № 22-ц/802/758/21 Категорія: 39 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 10.08.2006 між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, заборгованості не погашав, унаслідок чого станом на 15.11.2020 утворилася заборгованість у розмірі 24670,89 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту 19778,28 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 4892,61 грн.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 10.08.2006 у розмірі 24670,89 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині у зв`язку з неповерненням відповідачем кредиту. При укладенні договору сторони погодили всі істотні умови, у тому числі щодо сплати відсотків.

Відповідач не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (24670,89 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 15.06.2021 тобто, дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 10.08.2006 підписав заяву, в якій зазначено, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с 15).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з приписами статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ЗАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (2006 рік) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (січень 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Звертаючись до суду із цим позовом банк надав суду, зокрема, заяву від 10.08.2006, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку ОСОБА_1 , довідку про видачу відповідачу кредитних карток із зазначенням строку їх дії та стверджував, що згідно з випискою по карткових рахунках позичальник ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково виконував свої зобов`язання щодо їх повернення.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки - це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Таким чином, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість за виданим кредитом.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції зазначив в мотивувальній частині про те, що банком не подано доказів укладення з відповідачем договірних з відносин про кредитування під 36% річних при наступному перевипуску карт та дійшов висновку, що у банка було право нараховувати відсотки за користування кредитом до лютого 2009 року, тобто за період строку дії вперше виданої кредитної карти.

Такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Зокрема, із заяви б/н від 10.06.2006 вбачається, що сторони погодили базову відсоткову ставку за користування кредитом 3% місячних (36% річних з розрахунку 360 днів у році).

З виписки по рахунку боржника, з довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідач ОСОБА_1 отримав картки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 термін дії останньої до квітня 2021 року (факт отримання карток відповідачем не оспорюється, а.с. 13).

Указані картки видавались на підставі заяви б/н від 10.06.2006 та на умовах у ній зазначених, тобто, під 3% місячних (36% річних).

З поданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що розрахунок проведений за період з 21.08.2006 по 15.11.2020 (а.с 4-12).

Банком проведено розрахунок заборгованості в межах строку дії договору, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Визначаючи розмір заборгованості, який необхідно стягнути з відповідача, апеляційний суд, дослідивши виписки по рахунку ОСОБА_1 , а також беручи до уваги умови, погоджені сторонами, виходить з такого.

Базова відсоткова ставка за користування кредитом, яка визначена у заяві б/н від 10.08.2006 становить 36% річних. Однак 01.04.2015 банком збільшено розмір відсоткової ставки до 42,2% річних, що вбачається з розрахунку, поданого банком.

В обґрунтування зазначених вимог щодо односторонньої зміни процентної ставки позивач посилається на Умови та Правила надання банківських послуг.

Проте, як зазначалося вище, надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Разом із тим, ні підписана заява не містять будь-яких даних про право банку змінювати відсотки в односторонньому порядку.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність нарахування банком відсотків у розмірі, відмінному від того, який визначений у заяві б/н від 10.08.2006.

Оскільки збільшення відсоткової ставки не передбаченого умовами заяви від 10.08.2006, підписаної відповідачем, суд відхиляє поданий банком розрахунок процентів, та вважає за необхідне провести розрахунок заборгованості за процентами, ураховуючи відомості про розмір коштів, які отримав відповідач та повернув(тіло кредиту). Також суд враховує, що банк в одноособово зменшив відсоткову ставку в період з 01.06.2015 по 09.09.2015 до 2,5 % місячних та з 10.09.2015 по 25.01.2015 до 2,9 % місячних.

Загальний розмір заборгованості (тіло кредиту та відсотки за користування кредитом) за період з 21.08.2006 по 15.11.2020 (період за який банком просить стягнути заборгованість), який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором б/н від 10.08.2006 становить 9932,17 грн. із розрахунку: 5340,93 грн. (заборгованість за кредитом станом на 31.03.2015) + 12178,65 грн. (розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.04.2015 по 15.11.2020) + 49412,56 грн. (сума кредитних коштів, які зняв відповідач починаючи з 01.04.2015) - 56999,97 грн. (сума коштів, які повернув відповідач починаючи з 01.04.2015).

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю заборгованості відповідача перед банком зроблений без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, тому згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення, про часткове задоволення зазначених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволених вимог, а саме 40,26% за подання апеляційної скарги, тобто 1370,85 грн.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2021 року у в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 9932,17 гривень (дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять дві гривні 17 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 1370,85 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: