ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року м. Чернівці

Справа№714/425/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Височанської Н.К.,

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Онофрей Василь Костянтинович, на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 31 липня 2020 року (головуючий у 1-й інстанції Костишин Н.Я.),-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей з ОСОБА_2 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 23 жовтня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 квітня 2010 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо підтвердження до шлюбного прізвища від 21 вересня 2010 року серії РТ №335845.

__________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/631/21

Після розірвання шлюбу позивачка змінила прізвище на дошлюбне « ОСОБА_3 », що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені від 18.03.2015 року серії НОМЕР_1 .

Від спільного проживання у них народилось двоє дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 07.10.2010 року відповідачу було присуджено сплачувати аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 600 гривень щомісячно, починаючи з 09 липня 2010 року до досягнення дітьми повноліття.

Зазначала, що відповідач жодного разу не виконав рішення суду, та не сплачує аліменти на утримання дітей, і згідно розрахунку Першого відділу Державної виконавчої служби міста Чернівці від 20.03.2019 року, заборгованість ОСОБА_2 на день звернення до суду із позовом складає 72740 гривень .

Додатково позивачка стверджувала, що відповідач є особою працездатного віку, тому повинен належним чином забезпечувати своїх неповнолітніх дітей.

Просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі заочного рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 07.10.2010 року та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення повноліття дітей, а також стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з липня 2010 року по 31 березня 2019 року, з урахуванням збільшених позовних вимог у розмірі 100 тисяч 501 гривні.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 31.07.2020 року позовні вимоги про зміну способу стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 на двох дітей, але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення старшою дитиною повноліття. Припинено нарахування та стягнення аліментів на підставі рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 07.10.2010 року по справі №2/344/2010 з моменту набрання рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 31.07.2020 року суду законної сили.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліменти відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у стягненні пені, та в частині припинення нарахування та стягнення аліментів на підставі рішення суду від 07.10.2010 року, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Онофрей В.К., подала апеляційну скаргу, вважає, що рішення в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що рішення суду щодо припинення нарахування та стягнення аліментів на підставі рішення Герцаївського районного суду від 07.10.2010 року, є не обґрунтованими, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог, таким чином порушивши норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції фактично звільнено відповідача від обов`язку щодо сплати аліментів та заборгованості по аліментам, які він і так не сплачував та рішення суду від 2010 року не виконував.

Рішення суду першої інстанції не відповідає висновкам суду викладеним у мотивувальній частині судового рішення, а тому в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо відмови у задоволення вимоги про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, посилається на те, що суд ухвалив необґрунтоване рішення, опираючись на недоведену думку представника відповідача, з якою суд погодився в супереч письмових доказів, які містяться у матеріалах справи.

Посилається на те, що згідно постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 22.06.2017 року у виконавчому провадженні №29939171, підставою для повернення виконавчого документу стягувачу була заява стягувача, а не як зазначає суд, заява стягувача про повернення виконавчого документу без подальшого виконання.

Отже, суд не надав належної оцінки вказаним доказам, не встановив дійсні обставини справи, тому ухвалив необґрунтоване та незаконне рішення в частині, яка оскаржується цією апеляційною скаргою.

Зазначає, що висновок суду про недоведеність позивачкою факту наявності у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, у зв`язку із ненаданням позивачкою довідки про наявність заборгованості станом на 2017 рік, є помилковим, оскільки даний факт спростовується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 04.05.2020 року №АСП:58483738, наявним у матеріалах справи.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення неустойки (пені) з відповідача за прострочення стягнення аліментів, та також у частині ухвалення рішення про припинення нарахування та стягнення аліментів на підставі рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 07.10.2010 року та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивачки пеню за прострочення сплати аліментів за період з 09 липня 2010 року по 31 березня 2020 року у розмірі 100501 гривень 00 копійок.

В іншій частині залишити рішення суду без змін.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції відповідаєв повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини третьоїстаті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які перебувають на утриманні позивачки.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 07.10.2010 року відповідачу присуджено до сплати аліменти на користь позивачки на утримання дітей в розмірі 600 грн.

26 лютого 2019 року позивачка звернулася до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів. Постановою державного виконавця від 26.02.2019 року було відкрито виконавче провадження №58483738 з виконання виконавчого листа №2-344 від 07.10.2010 року та в подальшому державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.

Як вбачається з розрахунку заборгованості від 04 травня 2020 року, складеного державним виконавцем Першого ВДВС у м. Чернівці, станом на 01 травня 2020 року за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 100 501,00 грн. 04 коп. Дана сума заборгованості нарахована з липня 2010 року (з моменту звернення позивачки до суду у 2010 році) та станом на травень 2020 року і зазначено, що відповідачем жодного разу не проведено сплати щомісячних платежів в рахунок сплати аліментів.

Згідно з наданим позивачкою розрахунком загальна сума неустойки (пені), що визначена додаванням сум неустойки за кожний з місяців заборгованості, складає 1 338 290 грн.

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у цивільній справі №572/1762/15-ц неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання полягає у сприянні належному виконанню зобов`язання та стимулювання боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує лише до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватись на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка 26 лютого 2019 року не вперше звернулася до виконавчої служби із заявою про виконання виконавчого листа №2-344 від 07.10.2010 року.

Виконавчий лист №2-344 від 07.10.2010 року вже перебував на виконанні Чернівецького міського відділу ДВС Головного Територіального управління юстиції у Чернівецькій області. Так, згідно листа Чернівецького міського відділу ДВС Головного Територіального управління юстиції у Чернівецькій області №40245 від 21.05.2020 року, у них на виконанні перебувало виконавче провадження №29939171 з виконання виконавчого листа №2-344 від 07.10.2010 року Герцаївського районного суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн., починаючи з 09.07.2010 року і до досягнення дітьми повноліття; дане виконавче провадження було завершене 22.06.2017 року згідно п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із надходженням до Відділу заяви стягувачки про повернення виконавчого документу без подальшого виконання; надати копії матеріалів виконавчого провадження неможливо, оскільки згідно протоколу та акту знищення документів від 19.02.2018 року завершене виконавче провадження знищено.

Суд повинен встановити факт заборгованості по аліментам й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки (пені).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що звертаючись до суду із вимогою про стягнення пені, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність заборгованості по аліментах з моменту звернення позивачки до суду у 2010 році і до завершення виконавчого провадження №29939171 в червні 2017 року, тобто за період липень 2010 року червень 2017 року.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На спростування доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам по справі, встановив дійсні обставини по справі дотримуючись норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за період липень 2017 року лютий 2019 року виникла не з його вини, оскільки така нарахована до відкриття виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах виконавчого провадження наявний супровідний лист про направлення на адресу відповідача копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.02.2019 року №6819 та фіскальний чек Укрпошти від 06.03.2019 року (відправлення за №926), однак у даних матеріалах відсутні дані про надіслання такої кореспонденції ОСОБА_2 і отримання її останнім за даними трекінгу Укрпошти дані про відправлення за номером №926 відсутні, тому що не зареєстровані в системі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, що відповідача належним чином не повідомлено про відкриття виконавчого провадження від 26.02.2019 року.

Тому, оскільки відсутні докази належного повідомлення відповідача про відкриття виконавчого провадження від 26.02.2019 року, тому не підтверджує доводи позивача про те, що ОСОБА_2 знав про відновлення виконавчого провадження й умисно ухилявся від виконання рішення суду та саме з вини ОСОБА_2 утворилась заборгованість по сплаті аліментів за період березень 2019 року березень 2020 року.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за період липень 2010 року червень 2017 року не доведена, а заборгованість зі сплати аліментів за період липень 2017 року березень 2020 року виникла не з його вини й відповідно позивачкою доказів на простування вказаного матеріали справи не містять, а тому вимоги позивачки про стягнення пені за дані періоди задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині припинення нарахування та стягнення аліментів на підставі рішення суду від 07.10.2010 року, то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно припинив стягнення по рішенні суду від 07.10.2010 року, оскільки рішенням суду від 31 липня 2020 року змінено спосіб стягнення аліментів із твердої грошової суми на 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , а стягнення аліментів по двом рішенням суду не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Онофрей Василь Костянтинович, залишити без задоволення.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 31 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 червня 2021 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак