Ухвала

Іменем України

01 липня 2021 року

м. Київ

справа № 759/4035/21

провадження № 61-9614ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації),

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року у складі суддів Горбенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт неукладення договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 28 липня 2015 року № 115 між Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) (далі - Департаментом) та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року у відкритті провадження відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що встановлення факту неукладення договору є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог під час розгляду між сторонами договору спору про право цивільне, а тому не може бути предметом розгляду у справі окремого провадження.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У травні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, у якій заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт того, що договір від 28 липня 2015 року № 115 пайової участі у створені соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва між Департаментом та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не укладався.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Згідно з частиною четвертою статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Зі змісту оскаржених судових рішень випливає, що суди дійшли висновку, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право, що унеможливлює розгляд заяви у порядку окремого провадження.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд, оскільки суди дійшли його з додержанням норм процесуального права.

Предметом заявлених ОСОБА_1 вимог є встановлення факту, що договір від 28 липня 2015 року № 115 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, який підписаний Департаментом та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є неукладеним.

Отже, за своїм змістом вимоги ОСОБА_1 спрямовані на позбавлення осіб, які підписали цивільно-правовий договір, статусу сторін цього договору, констатацію відсутності договірно-правових відносин, що саме по собі свідчить про наявність спору про право, який має вирішуватися за зверненням сторони договору, чи іншої заінтересованої особи до суду у порядку позовного провадження, а не шляхом подання заяви в порядку окремого провадження.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ці доводи свідчать, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. Зокрема, заявник стверджує, що незадоволення його заяви може призвести до використання договору без його відома всупереч його волі та інтересам, про укладення якого він не знав.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про порушення судами його права, передбаченого статяею 55 Коституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» права на судовий розгляд, оскільки заявник не позбавлений права на звернення до суду у порядку позовного провадження.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права.

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту неукладання договору, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації), відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний