Справа № 139/177/21
Провадження № 22-ц/801/1175/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 рокуСправа № 139/177/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Ліннік Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, в особі Мурованокуриловецького районного сектору, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Солоненка Б. М. на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області у складі судді Тучинської Н. В. від 29 березня 2021 року, -

встановив:

У березні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Солоненко Б. М. звернувся до суду з цією заявою, за якою просив:

- встановити факт, що ОСОБА_1 є дійсно ОСОБА_1 ;

- встановити факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Вказував, що ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області. 13 березня 1991 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 в Луговській селищній раді м. Лобня Московської області, який було розірвано 18 січня 1992 року. З народження до вересня 1993 року весь час проживала в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області, а з вересня 1993 року - в с. Курашівці Мурованокуриловецького району Вінницької області. Паспорт громадянина колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі - СРСР) втратила, паспорт громадянина України або іншої держави ніколи не отримувала. Для отримання паспорта громадянина України зверталася до Мурованокуриловецького районного сектору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, проте у видачі паспорта їй було відмовлено.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2021 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не можливо встановити тотожність особи, що зображена на фотографії, що міститься у довідці з особою, що пред`явила таку довідку, оскільки з такої обставини не виникають, не змінюються, не припиняються особисті або майнові права фізичної особи. Матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б у своїй сукупності давали змогу дійти висновку про факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Солоненко Б. М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і в заяві.

Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи по встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що вона є ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Суд встановлює особу за паспортом громадянина України або за іншими документами, що посвідчують особу або підтверджують її спеціальний статус.

ОСОБА_1 на підтвердження своєї особи надала довідку Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 145 від 20 лютого 2019 року з вклеєною фотокарткою, в якій зазначено, що ОСОБА_5 постійно проживає в с. Курашівці Мурованокуриловецького району з 1993 року та нікуди з нього не виїжджала.

Правова мета встановлення факту, що має юридичне значення полягає у тому, щоб у судовому порядку встановити певні життєві обставини (фактичні події), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Заявляючи такі вимоги, ОСОБА_1 просила встановити тотожність особи, що зображена на фотографії, що міститься у довідці з особою, що пред`явила таку довідку.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що судами не може бути встановлена тотожність особи, що зображена на фотографії, оскільки з такої обставини не виникають, не змінюються, не припиняються особисті або майнові права фізичної особи.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 278/1412/19.

Відповідно до пунктів першого - другого частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» ( 13 листопада 1991 року ) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Законодавство України не встановлює конкретних вимог щодо документів чи інших доказів, на підставі яких може бути встановлено факт постійного проживання особи на території, яка стала територією України, станом на 24 серпня 1991 року.

Разом із тим, стаття 79 ЦПК України серед основних вимог щодо доказів установлює їх достовірність, тобто можливість установити на підставі таких доказів дійсні обставини справи, а частина перша статті 80 цього Кодексу достатність доказів, тобто можливість на підставі доказів у їх сукупності дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 на підтвердження обставин, що мають значення для справи, посилалася на:

-копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20 березня 1972 року, з якого видно, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області народилася ОСОБА_6 , її батьками були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ;

-копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 від 13 березня 1991 року, відповідно до якого 13 березня 1991 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та після реєстрації шлюбу прийняла прізвище « ОСОБА_4 ». У цьому ж документі міститься відмітка про отримання ОСОБА_1 06 липня 1991 року у Лобнянському ВВС Московської області паспорта серії НОМЕР_3 ;

-копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 18 січня 1992 року, згідно з яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано;

- довідку Вищеольчедаївської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 1101 від 24 вересня 2020 року;

-довідку Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 145 від 20 лютого 2019 року;

-копію витягу із книги обліку трудового стажу і заробітку працівника КСП «Урожай» с. Курашівці;

-витягу з погосподарської книги по домогосподарству ОСОБА_7 за 1986 - 1990 роки;

-показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Так, довідка Вищеольчедаївської сільської ради № 1101 від 24.09.2020 та копія витягу із погосподарської книги по домогосподарству ОСОБА_7 містять взаємовиключні висновки про постійне місце проживання ОСОБА_1 , оскільки в довідці зазначено про те, що ОСОБА_1 проживала в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області з 1972 року до 1993 року, натомість, відповідно до копії витягу, з 09 жовтня 1989 року ОСОБА_6 вибула на навчання у м. Київ, а згодом виїхала до Російської Федерації де одружилася, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 від 13 березня 1991 року, інформація про її повернення у с. Вищеольчедаїв до кінця 1991 року відсутня, а тому вони не можуть бути визнані належними та достовірними доказами проживання ОСОБА_1 в Україні станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Доводи представника заявниці про те, що ОСОБА_1 одразу після одруження 13 березня 1991 року переїхала до України, де проживала до 1992 року, а потім виїхала до Російської Федерації для розлучення, не заслуговують на увагу, тому що не підтвердженні жодним доказом та ґрунтуються на припущеннях.

Інші докази, зокрема довідка Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 145 від 20 лютого 2019 року, згідно з якою ОСОБА_1 постійно проживала в с. Курашівці Мурованокуриловецького району без реєстрації з 1993 року та нікуди з нього не виїжджала; копія витягу із книги обліку трудового стажу і заробітку працівника КСП «Урожай» с. Курашівці, відповідно до якого ОСОБА_1 працювала у цьому господарстві з 1995 по 1999 рік; копія витягу з погосподарської книги по домогосподарству ОСОБА_7 за 1986 - 1990 роки, з якого видно, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , була дочкою голови сім`ї, у 1989 році закінчила 10 класів місцевої середньої школи, а 09 жовтня 1989 року вибула на навчання у м. Київ, не містять інформації про проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, а тому також не є належними доказами у справі.

Показання свідка ОСОБА_10 не можуть вважатися достатніми доказами для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України до 24 серпня 1991 року, оскільки предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.

Так само суд обґрунтовано визначив показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 неналежними, оскільки вони стосуються подій 1993 року, а про події до цього періоду вони пояснювали, що знають лише зі слів самої ОСОБА_1 .

Таким чином, доводи апеляційної інстанції не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 381-383 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Солоненка Б. М. залишити без задоволення, а рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 14 червня 2021 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета