КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3129/20 Головуючий у 1-й інст. - Тиханський О.Б.
Апеляційне провадження 22-ц/824/9811/2021 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кулікова С.В., Мараєва Н.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області - Ярмоленко Ірини Євгеніївни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

17 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за не використану відпустку та середнього заробітку.

Посилалась на те, що з 17 грудня 2019 року по 18 червня 2020 року працювала в ЗДО «Сонечко», яке знаходиться на балансі виконавчого комітету Української міської ради. 18червня 2020 року позивач була звільнена за власним бажанням, проте їй не було нараховано та виплачено заробітну плату за червень 2020 року та компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 23 дні. В зв`язку з чим, уточнивши позовну заяву позивач просила стягнути з відповідача заробітну плату за червень 2020 року, компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 23 дні, середній заробіток за весь час затримки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні - задоволено частково.

Стягнуто з Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 2 808,90 грн.

Стягнуто з Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі у розмірі 18 000 грн.

Стягнуто з Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 650 грн.

Стягнуто з Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати на надання правової допомоги у розмірі 7 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, 17 травня 2021 року представник Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області - Ярмоленко І.Є. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на те, що в розпорядженні виконавчого комітету Української міської ради відсутня необхідна та достатня інформація щодо невикористаних днів відпустки або інша, необхідна для нарахування відповідних виплат. Зазначена інформація міститься в особових справах працівників, але особові справи працівників та інша документація ЗДО «Сонечко» була викрадена 18 червня 2020 року, про що 19 червня 2020 року заявлено до органів поліції.

Крім того, за наявності поданого ЗДО «Сонечко» табелю за І половину червня 2020 року ОСОБА_1 були нараховані та сплачені авансові виплати . Тебель за дні з першої половини червня 2020 року до дня звільнення 18 червня 2020 року не подавався та відповідальні особи за його складання звільнились. Таким чином, через відсутність необхідної інформації, проведення розрахунку виплат колишньому працівнику ЗДО «Сонечко», ОСОБА_1 у день звільнення не було можливе.

Вказує, що виконавчий комітет Української міської ради не заперечував щодо виплат працівникам належних їм коштів, але у зв`язку із відсутністю інформації та підтверджуючих документів щодо кількості невикористаних днів відпустки, для уникнення нецільового використання бюджетних коштів,розрахунок та нарахування вищевказаних виплат не був проведений.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу до суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 прийнята на посаду вихователя у дошкільний навчальний заклад ясла садок «Сонечко» Української міської ради 18 грудня 2019 року. (а.с. 10-11).

18 червня 2020 року ОСОБА_1 на ім`я завідувача ДНЗ «Сонечко» подала заяву про звільнення її за згодою сторін та виплату заробітної плати за червень 2020 року. (а.с. 14-15).

Відповідно до наказу № 50-к від 18 червня 2020 року ДНЗ «Сонечко» ОСОБА_1 , яка працювала на посаді вихователя, на 0,5 ставки з посади асистента вихователя за внутрішнім сумісництвом звільнена з 18.06.2020 року за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпПУ. (а.с. 16-19).

Відповідно до листа виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району від 17 серпня 2020 року адвоката Романенка О.А. повідомлено, що в розпорядженні виконавчого комітету Української міської ради відсутня необхідна та достатня інформація щодо невикористаних днів відпустки або інша необхідна для нарахування відповідних виплат.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 5 ст. 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

За приписами ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для підприємств, установ та організацій, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці».

Визначення видів виплат, що відносяться до основної, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, при нарахуванні єдиного внеску передбачено Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5.

Згідно з п.п. 2.2.12 розд. 2 Інструкції № 5 суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток працівникам у розмірах, передбачених законодавством, входять до фонду оплати праці у складі фонду додаткової заробітної плати та є об`єктом для нарахування і утримання єдиного внеску.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що компенсація за невикористану відпустку входить до фонду заробітної плати, а тому на такі кошти поширюється вимоги ст.ст.116,117 КЗпП України.

Згідно ст.24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.3 ст.8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Судом встановлено, що позивач працювала в дошкільному навчальному закладі «Сонечко», що знаходиться на балансі виконавчого комітету Української міської ради. Саме виконавчий комітет, зокрема відділ відповідальний за організацію бухгалтерського обліку виплачував заробітну плату та здійснював контроль за використаними відпустками працівників дошкільного закладу.

Таким чином, заперечення відповідача, що в них не було документів необхідних для вирішення питання про компенсацію за дні не використаної відпустки, спростовуються вказаними обставинами, оскільки саме відповідач повинен здійснювати облік невикористаних днів відпустки.

Судом встановлено, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування доводів позивача, що на час звільнення у неї було 23 дні невикористаної основної відпустки і що їй було виплачено компенсацію.

Щодо заперечень відповідача, що позивач у заяві на звільнення не написала про виплату їй компенсаціїза невикористану відпустку, то таке твердження не спростовує вимогу до роботодавця провести повний розрахунок з працівником в день звільнення.

Позивачем надано розрахунок компенсації за 23 дні не використаної відпустки проведений відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, який відповідачем не спростований.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення компенсації за 23 дні невикористаної відпустки у розмірі 2 808 грн 90к.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки при виплаті заробітної плати, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути не розумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проведений позивачем розрахунок середнього заробітку відповідає положенням Порядку № 100 та не спростований відповідачем.

Крім того, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача судом вірно встановлено про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з 87 038,28 грн. до 18 000 грн.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладениху постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Тобто, суд першої інстанції дійшов правильно висновку про часткове задоволення позову в цій частині.

Правильно розраховано судом і розмір відшкодування на правову допомогу та судові витрати.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавчий комітет Української міської ради не заперечував щодо виплат працівникам належних їм коштів, але у зв`язку із відсутністю інформації та підтверджуючих документів щодо кількості невикористаних днів відпустки, для уникнення нецільового використання бюджетних коштів, розрахунок та нарахування вищевказаних виплат не був проведений, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки саме виконавчий комітет, зокрема відділ відповідальний за організацію бухгалтерського обліку, виплачував заробітну плату та здійснював контроль за використаними відпустками працівників дошкільного закладу.

Крім того, скаржником у суді першої інстанції не надано жодних доказів на спростування доводів позивача, що на час звільнення у неї було 23 дні невикористаної основної відпустки і що було виплачено компенсацію.

Щодо твердження скаржника про те, що табель за дні з першої половини червня 2020 року до дня звільнення 18 червня 2020 року не подавався та відповідальні особи за його складання звільнились, у зв`язку з чим через відсутність необхідної інформації, проведення розрахунку виплат колишньому працівнику ЗДО «Сонечко» ОСОБА_1 у день звільнення не було можливе, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Доводи щодо відсутності табелю не звільняють від обов`язку роботодавця здійнити виплату заробітної плати при звільненні працівника.

Доводи щодо викрадення документів, на яке посилається скаржник, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки цей факт не впливає відповідачем на порушення прав позивача невиплатою їй заробітної плати.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Враховуючи вищевикладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог частково.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області - Ярмоленко Ірини Євгеніївни- залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Кулікова С.В.

Мараєва Н.Є.