Справа № 629/1073/20
Номер провадження 2/629/97/21
27.05.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Кремінь М.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача-адвоката Плугатирьової Н.В., представника відповідача-адвоката Здєльника С.І., третьої особи ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лозова, Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завади Марини Володимирівни про визнання договору міни (обміну) земельних ділянок недійсним,-
18 вересня 2020 року представник відповідача адвокат Здєльник С.І. надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 . Зазначив, що укладання 10.03.2017 року договору міни земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідало їх справжній волі. За всіма істотними умовами договору, підписуючи його, ОСОБА_1 отримав роз`яснення нотаріуса щодо правової природи правочину та наслідків його укладання, отримав у нотаріуса завірену належним чином копію договору, про що свідчить його підпис у реєстрі нотаріальних дій. А тому підстав для визнання договору міни недійсним немає. Позивач не надав доказів того, що він був введений в оману щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін під час укладання договору міни, його посвідчення та подальшої реєстрації речового права в Єдиному реєстрі речових прав.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав. Пояснив, що у 2017 році відповідач запропонувала йому під`їхати до нотаріуса ОСОБА_2 та внести зміни до раніше укладеного договору оренди. На що він погодився і приїхав, підписав папери, але які саме не знає. Вважав, що підписує документи щодо продовження строку дії договору оренди. Будь-яких перешкод для прочитання самого тексту договору не було, але вирішив повірити відповідачу. Як виявилось пізніше, відповідач дала підписати не ті документи. Документи на підпис особисто давала ОСОБА_3 , при цьому була присутня ще невідома йому дівчина, яка називала себе секретарем. Нотаріус не була присутня при підписанні договору. До підписання спірного договору не звертався до нотаріуса ОСОБА_2 з приводу консультації.
В судовому засіданні представник позивача-адвокат Плугатирьова Н.В. позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Також вказала, що при підписанні спірного правочину нотаріус не була присутня, тому права та обов`язки, зміст договору та наслідки його укладення позивачу не роз`яснювалися. Замість договору оренди позивачем підписано договір міни, тобто фактично мав місце обман.
В судовому засіданні представник відповідача-адвокат Здєльник С.І. проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Вказав, що стороною позивача не надано належних доказів на підтвердження факту обману з боку відповідача, тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.
В судовому засіданні третя особа приватний нотаріус Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завада М.В. проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала. Пояснила, що 10 березня 2017 року до неї звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу укладання договору міни земельних ділянок. Напередодні позивачу була надана консультація з цього приводу, роз`яснено які саме необхідно зібрати та надати документи. Також буда проведена нормативна грошова оцінка земельних ділянок та здійснено їх перевірку щодо відсутності будь-яких заборон чи обтяжень. Договір міни між сторонами був укладений в її присутності. Під час укладення договору позивач не повідомляв про будь-які вади свого здоров`я. На час посвідчення спірного договору земельне законодавство дозволяло здійснювати обмін земельних ділянок, належних сторонам. Перед посвідченням договору готувався проект цього договору, який надався сторонам для ознайомлення та прочитання. Після цього вказаний проект договору передавався для друкування на спеціальному бланку. Потім договір ще раз нею зачитувався сторонам та з`ясовувалася наявність або відсутність будь-яких обставин, що перешкоджають укладенню договору. Сторонам роз`яснювалися наслідки укладення договору міни. Переконавшись у добровільності, цілеспрямованості та вільному волевиявленні сторін, спірний договір було укладено сторонами та посвідчений нею. Після чого нею була здійснена реєстрація спірного договору. Примірники договору сторонам вручалися. Факт укладення та посвідчення спірного договору за її відсутності виключає, оскільки договір міни між сторонами укладався у її присутності та печатку мала лише вона.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ч.1 ст.319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
10 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір міни (обміну) земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завадою М.В., зареєстрований в реєстрі за №435.
Вказане підтверджується копією запису з реєстру для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим №435, де містяться підписи сторін.
Згідно п.5 спірного договору міна (обміну) земельних ділянок, за домовленістю Сторін, проведена без доплат. Такий обмін земельними ділянками визначений Сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу будь-якого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Своїм підписом під вказаними договорами Сторони підтвердили відсутність претензії буд-якого фінансового характеру одна до одної.
Відповідно до п.8 спірного договору міни (обміну) земельних ділянок сторони засвідчили та гарантували, що вказаний договір не укладено під впливом тяжкої для них обставини.
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (ч. 1ст. 41 Конституції України). Близький за змістом припис передбачає ч. 1ст. 317 ЦК України.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції).
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1ст. 316 ЦК України).
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ч. 4ст. 13 Конституції України).
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За приписами ч.ч. 1-4 ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 716 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений правочин під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Звертаючись в суд з позовом ОСОБА_1 як на підставу недійсності правочину посилавася на укладення договору міни земельних ділянок обманним шляхом з боку відповідача.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Обравши способом захисту своїх прав визнання договору міни недійсним із підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
В п.27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним використанням процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.
Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як передбачено ст.ст.76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.ст.79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як вбачається зі змісту договору, його підписано в присутності нотаріуса, встановлено особи сторін правочину, перевірено їх дієздатність та належність сторонам земельних ділянок, що в подальшому були обміняні. Особиста присутність сторін у нотаріуса давала їм можливість запитати відомості стосовно документа, який їм належить підписати. Той факт, що позивач добровільно підписавши наданий йому на підпис документ - договір міни земельних ділянок, не ознайомився з його змістом, не свідчить про вчинення договору під впливом обману зі сторони відповідача. Підписуючи оспорюваний договір, позивач як дієздатна особа знав або ж мав знати (був зобов`язаний) його зміст. Обставини, які є наслідком недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін договору не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.
Позивачем не доведено належними доказами факту укладення оспорюваного договору міни під впливом обману з боку відповідача, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Будь-яких обставин, що прямо або опосередковано вказують на наявність умислу у відповідача скривати дійсну природу, вид правочину або введення позивача в оману в будь-який інший спосіб матеріали справи не містять та позивачем в ході судового розгляду не наведено.
Вищенаведені доводи спростовуються встановленими судом обставинами про те, що договір міни, який є предметом даного спору, підписаний сторонами угоди, про що свідчать їх підписи в тексті угоди. Крім того, цей факт не заперечується ними самими. Нотаріусом у повному обсязі було роз`яснено сторонам при укладанні договору їхні права та обов`язки, що засвідчено у спірному договорі. За змістом спірного договору сторони засвідчили, що договір міни земельних ділянок укладено вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи настання правових наслідків, обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючись ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомившись з приписами цивільного та земельного законодавства України, що регулюють укладений договір ( у тому числі з вимогами щодо недійсності правочину).
Пунктом 9 спірного договору міни сторони підтвердили, зокрема, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину; договір ними прочитаний особисто, кожною стороною окремо, зрозумілий і схвалений.
Тобто, спірний договір міни був підписаний сторонами у присутності нотаріуса, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, на момент укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Вказане підтверджується поясненнями приватного нотаріуса під час судового розгляду.
Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення договору міни не виявив себе як безграмотний та неписьменний, власноруч зазначив своє прізвище та ініціали, поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення договору міни.
Посилання позивача про те, що укладаючи договір міни, був впевнений, що продовжує строк раніше укладеного у 2014 році договору оренди землі (строк дії якого раніше визначений - 49 років), є безпідставними та вказане не можна розцінювати як обман.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач не посилався на наявність умислу в діях відповідача ОСОБА_3 . У той час, як саме позивач повинен довести в суді як наявність умислу в діях відповідача, так і сам факт обману, оскільки такий обов`язок покладається на особу, яка діяла під впливом обману.
З огляду на відсутність доказів обману відповідача щодо укладеного спірного договору міни (обміну) земельних ділянок, відсутні правові підстави для визнання його недійсним відповідно до ст.230 ЦК України.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору міни, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.
В силу ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, суд відносить на її рахунок.
Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215-216, 230, 391, 626, 627 Цивільного кодексу України, ст.12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завади Марини Володимирівни про визнання договору міни (обміну) земельних ділянок недійсним - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи також до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Сугрове, Льговського району, Курської області, громадянин України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 14 жовтня 1997 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача адвокат Плугатирьова Наталія Вікторівна, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1208 від 07.07.2004 року, адреса офісу: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м.Лозова, Харківської області, громадянка України, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 18 лютого 1997 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача адвокат Здєльник Сергій Іванович, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1501 від 12.12.2007 року та ордеру серія ХВ № 000094 від 04.06.2020 року, адреса офісу: АДРЕСА_3 .

Третя особа - приватний нотаріус Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завада Марина Володимирівна, робоча адреса: м.Лозова, Харківська область, бульвар Шевченка, буд.2.

Повний текст рішення виготовлено 28 травня 2021 року.

Суддя Н.А. Смірнова