Справа № 509/3502/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: представника позивача, адвоката Черненко В.О.,

представника відповідача, адвоката Фатєєвої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

24.07.2020 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.11.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики грошових коштів у розмірі 55 000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США на реконструкцію квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

За умовами Договору позики №1 ОСОБА_2 зобов`язалася повернути грошові кошти Позивачу не пізніше 31.03.2016 року.

24.01.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики грошових коштів у розмірі 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США на реконструкцію жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а також на добудову будинку, розташованого в АДРЕСА_4 .

За умовами Договору позики від 24.01.2008 року ОСОБА_2 зобов`язалася повернути грошові кошти Позивачу не пізніше 31.12.2015 року.

Крім того, з 05 квітня 1986 року по 05 листопада 2009 року ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі.

05 листопада 2013 року суддею Малиновського районного суду м. Одеси Сегедою О.М. по справі № 1519/7583/2011 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розділ сумісного майна, набутого під час шлюбу було ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_3 було задоволено частково.

Відповідно до вищевказаного рішення суду було припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на майно, яке було розподілено без врахування інтересів Позивача та його значна частина відійшла колишньому чоловікові ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 отримала грошові кошти від Позивача за Договором позики від 21.11.2007 року та за Договором позики від 24.01.2008 року, у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , і тому, набуті Відповідачами права та обов`язки, в тому числі і обов`язок повернути Позивачу отримані за вищевказаними договорами позики грошові кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Сторона Позивача зазначає, що на день подання позовної заяви до Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, а тому, Позивач вимушений звернутись до суду з Позовною заявою про стягнення боргу за договорами позики.

Представник позивача, адвокат Черненко В.О. в судове засідання з`явився, просив задовольнити позовні вимоги викладені в позовні заяві, яка надана суду.

Представник відповідача ОСОБА_6 , адвокат Фатєєва І.В. проти задоволення позову не заперечувала.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, відзив на позов у встановлений строк не надавав.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, дійшов наступних висновків.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.11.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики грошових коштів у розмірі 55 000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США на реконструкцію квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Умовами Договору позики №1 передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів в погоджений строк ОСОБА_2 зобов`язується переоформити право власності на зазначене нерухоме майно на ОСОБА_1 , шляхом укладення відповідних договорів дарування.

За умовами Договору позики №1 ОСОБА_2 зобов`язалася повернути грошові кошти Позивачу не пізніше 31.03.2016 року.

Восени 2015 року шляхом телефонних засобів зв`язку ОСОБА_2 повідомила Позивача, що вона не може повернути позичені грошові кошти Позивачу у встановлений строк по Договору позики №1.

Внаслідок переговорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена Додаткова угода від 08.02.2017 року до Договору позики №1. За умовами вищевказаної угоди строк щодо повернення грошових коштів було відтерміновано до 31.12.2018 року.

24.01.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики грошових коштів у розмірі 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США на реконструкцію жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а також на добудову будинку, розташованого в АДРЕСА_4 .

За умовами Договору позики від 24.01.2008 року ОСОБА_2 зобов`язалася повернути грошові кошти Позивачу не пізніше 31.12.2015 року.

Відповідно до умов вищевказаного договору було передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів в погоджений строк ОСОБА_6 зобов`язується переоформити право власності на зазначене нерухоме майно на Позивача, включаючи земельні ділянки, на яких вони розташовані, шляхом укладення відповідних договорів дарування.

Восени 2015 року шляхом телефонних засобів зв`язку ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_1 , що вона не може повернути йому грошові кошти у встановлений строк по Договору позики від 24.01.2008 року.

Внаслідок переговорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена Додаткова угода від 08.02.2017 року до Договору позики від 24.01.2008 року. За умовами вищевказаної угоди строк щодо повернення грошових коштів було відтерміновано до 31.12.2018 року.

Тобто, факт складання та підписання Позичальником Договору позики від 21.11.2007 року та Договору позики від 24.01.2008 року, а також Додаткових угод до них підтверджує факт отримання ОСОБА_6 позики у розмірі 55 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, а також 250 000 (дві п`ятдесят тисяч) доларів США відповідно.

Крім того, з 05 квітня 1986 року по 05 листопада 2009 року ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі.

05 листопада 2013 року суддею Малиновського районного суду м. Одеси Сегедою О.М. по справі № 1519/7583/2011 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розділ сумісного майна, набутого під час шлюбу було ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_3 було задоволено частково.

Відповідно до вищевказаного рішення суду було припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на майно.

Внаслідок цього нерухоме майно, було розподілено без врахування інтересів Позивача та його значна частина відійшла колишньому чоловікові ОСОБА_3 , в результаті чого стало неможливим здійснення повного виконання договорів позики грошових коштів, укладених між Позивачем і ОСОБА_2 , оскільки умовами укладених договорів передбачена передача такого нерухомого майна у власність Позивачу шляхом укладення договорів дарування, у випадку невиконання Відповідачем 1 взятих на себе зобов`язань по поверненню грошових коштів.

Не погоджуючись з рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2013 року Позивач звернувся з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Одеської області про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 наступного майна:

- нежитлові приміщення магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 ), що в цілому складається з приміщень загальною площею 104, 4 кв.м.,

- земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_6 , та зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2004 року;

- житловій будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,10 га в АДРЕСА_6 ;

- житловий будинок у АДРЕСА_3 , право власності на який відповідно до свідоцтва про право власності від 06.07.2010 р. серія НОМЕР_1 належить ОСОБА_2 , право власності на яке зареєстроване 06.07.2010 р.;

- житловий будинок у АДРЕСА_7 , який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.1995 р.;

- земельна ділянка у АДРЕСА_8 , право власності на яку набуто ОСОБА_2 26.07.2013р., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 , право власності на яке зареєстровано 26.07.2013 р. згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

09 жовтня 2018 року Постановою Апеляційного суду Одеської області Позивачу було відмовлено в задоволені апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду Позивач звернувся з касаційною скаргою до Верховного суду.

11.06.2020 року Постановою Верховного суду по справі № 1519/7583/2011 касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а Постанову Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року залишено без змін.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.

Стаття 509 ЦК України визначає, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Суд зазначає, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, факт укладення Договору позики від 21.11.2007 року та Договору позики від 24.01.2008 року між Позивачем та Відповідачем підтверджується борговими розписками та додатками до них, які підписані ОСОБА_4 та Позивачем.

Тобто, надана до суду розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, містить усі істотні умови щодо суми позики і строку повернення позики.

Більш того, наявність у позивача оригіналу боргової розписки згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу ОСОБА_6 , тому у Позивача є беззаперечні підстави для стягнення з Відповідача неповернутої суми позики за вказаним договором.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України у постановах від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс16 та постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

Як встановлено судом, позичені грошові кошти по Договору позики від 21.11.2007 року та Договору позики від 24.01.2008 року ОСОБА_4 отримала перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_3 .

Таким чином суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу (надалі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право колишнього подружжя на частку у спільному майні зберігається незалежно від припинення шлюбу (стаття 68 СК України). У випадку порушення цього права особа має право на його захист.

Відповідно до ст. 23 Кодекс про шлюб та сім`ю України (чинного на час придбання подружжям майна), під час укладення угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Тобто, зазначення в договорі купівлі-продажу покупцем одного з подружжя не може означати, що придбане за такою угодою майно належить лише цій особі та що цим договором не посвідчується право власності на зазначене майно іншого з подружжя.

Відповідно до позиції Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду, яка викладена у Постанові від 13.07.2020 року по справі № 173/2184/17, а саме:

«…Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18…».

Відповідно до роз`яснень у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, частина третя статті 368 ЦК), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що сторони не дбали про матеріальне забезпечення сім`ї, приховували, знищували чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тому дружина та чоловік, незалежно від припинення шлюбу, мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна.

З вищенаведеного виходить, що ОСОБА_2 отримала грошові кошти від Позивача за Договором позики від 21.11.2007 року та за Договором позики від 24.01.2008 року, у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , і тому, набуті Відповідачами права та обов`язки, в тому числі і обов`язок повернути Позивачу отримані за вищевказаними договорами позики грошові кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із вимогами ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за Договором позики від 21.11.2007 року та Договором позики від 24.01.2008 року, грошові кошти у розмірі - 305 000,00 (триста п`ять тисяч) доларів США.

Відповідно до Правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду, викладеної у Постанові № 205/1680/15-ц від 20.02.2019 року у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, позивач має право стягнути з відповідачів суму боргового зобов`язання саме у іноземній валюті доларах США.

В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 10 964,00 грн., сплачений позивачем на користь держави під час розгляду справи.

Керуючись ст.ст.12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , суму боргу за Договором позики від 21.11.2007 року та Договором позики від 24.01.2008 року, грошові кошти у розмірі 350 000,00 (триста п`ять тисяч) доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 964,00 (десять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири гривні, 00 коп.) грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 28.05.2021 року.

Суддя А.І.Бочаров