Справа № 758/9461/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду районного суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 ( далі по тексту - позивач) є власником квартири АДРЕСА_1 , де зареєстрований ОСОБА_2 ( далі по тексту - відповідач), на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 27.08.2007 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Право власності на квартиру підтверджується вказаним свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 , та факт реєстрації відповідача підтверджується копією національного паспорту, що містяться в додатках, та оригінали знаходяться у позивача. З січня 2019 року відповідач у вказаній вище квартирі не мешкає, не сплачує комунальні платежі. З 2017 року відповідач не з`являвся в Україні, має постійне місце проживання у Литві. З 27.11.2017 року відповідач отримував закордонний паспорт через консульство в Литві, що підтверджується копією закордонного паспорту. Щодо можливості знятись з реєстраційного обліку відповідачем повідомлено, що у зв`язку з знаходженням в іншій країні, відповідач не може особисто прибути до уповноваженого органу ) для того, щоб скасувати реєстрацію у даній квартирі), та надано відповідні документи, а тому позивач як законний власник вважає, що в порядку звернення до суду він може захистити своє право власності. При цьому, доданими до позову документами підтверджується, що відповідач у серпні 2019 року прибув до Литви, не проживає в Україні та має постійне місце проживання в Литві, про що свідчить відповідна відмітка у паспорті. З 2017 року пройшло більше трьох років як відповідач не користується квартирою без поважних причин, витрати на квартиру ним не здійснюються. Також в подальшому відповідач не буде користуватись вищевказаною квартирою, усі витрати на квартиру поніс позивач як законний власник. У зв`язку з тим, що відповідач у даній квартирі зареєстрований, однак не проживає понад один рік, існують усі правові підстави для задоволення позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Провадження у справі відкрито ухвалою від 13.10.2020 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

16.11.2020 р. через канцелярію суду від відповідача надайшла заява про визнання позову, в якій останній зазначив, що приблизно з 2018-2019 р. він не проживає в спірній квартирі та на території України, оскільки постійно проживає та працює у м.Вільнюс (Литва).

До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечила.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у заяві про визнання позову міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 27.08.2007 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Тим самим, позивач ОСОБА_1 , є єдиним власником вищевказаної квартири.

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА у м. Києві № 13224844 від 05.10.2020 р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 25.02.2014 р. по теперішній час.

Позивач посилається на те, що в зв`язку з не проживанням відповідача в квартирі більше року, відповідач втратив право користування спірною квартирою, оскільки він не являється власником чи співвласником вищевказаної квартири.

Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

На підтвердження свого права власності на спірну квартиру, позивач надав суду копію свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 27.08.2007 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014 року та від 16 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На спростування доказів позивача відповідачем не подано жодного доказу.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту.

Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом.

Визнання відповідачем позову відповідає закону та не порушує прав та інтересів інших осіб.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач, маючи об`єктивну можливість проживання у квартирі та не мешкаючи в ній більше року без поважних причин, втратив право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку.

Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідач в силу закону втратив право користування житлом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про його право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 77-83, 81, 89, 95, 258, 263-265, 268, 279, 280-282, 354, 355 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 21.06.2021 р.

Суддя Н. М. Ларіонова