Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1081/20
Провадження № 2/499/100/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
15 червня 2021 року смт. Іванівка
Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іванівка Березівського району Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою адвоката Савицького Андрія Яковича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на рухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння
Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в ході розгляду справи представником позивача було змінено предмет позову, та остаточно представник позивача просив суд визнати автомобіль марки Mercedes-Benz C240 1999 року випуску з державним номерним знаком НОМЕР_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки Mercedes-Benz C240 1999 року випуску з державним номерним знаком НОМЕР_1 , а також стягнути понесені судові витрати у розмірі 2050,80 грн. з відповідача на користь позивача.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на ту обставину, що 27.11.2018 року позивачем під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 набуто у власність автомобіль марки Mercedes-Benz C240 1999 року випуску з державним номерним знаком НОМЕР_1 за рахунок власних грошових коштів, які вона самостійно заробила та накопичила до 07.11.2017 року моменту реєстрації шлюбу між нею та відповідачем. 04.10.2020 року ОСОБА_2 повідомив позивача шляхом надсилання повідомлення у мобільному додатку «Viber» про те, що здійснив продаж вищевказаного автомобілю, який і досі зареєстрований за позивачем. На думку сторони позивача факт продажу автомобілю не відповідає дійсності, при цьому дії відповідача щодо приховування автомобілю, придбаного за грошові кошти позивача є недобросовісним. При цьому жодних грошових коштів від відповідача за ніби-то продаж авто позивач не отримувала.
Наразі шлюб між сторонами заочним рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 12.02.2021 року розірвано.
Таким чином, оскільки вищевказаний автомобіль було придбано за власні кошти позивача, а відповідач наразі приховує автомобіль від позивача та не бажає повернути його у добровільному порядку, представник позивача просить суд позов задовольнити.
Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, проте представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, вказав, що на позові наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, на адресу суду повернувся конверт, в якому відповідачу направлялася судова повістка з відміткою, що адресат відмовився від отримання судової повістки, тому враховуючи положення ст.128 ЦПК України, відповідач вважається таким, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв та клопотань відповідач до суду не надав, відзиву не надіслав, про причини неявки не повідомив, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними матеріалами.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
На виконання ст.281 ЦПК України судом 15.05.2021 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Свій висновок суд мотивує таким.
У судовому засіданні встановлено, що 07.11.2017 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
Згідно відповіді на адвокатський запит від Територіального сервісного центру МВС №5141, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 15.10.2020 року власником автомобілю Mercedes-Benz C240 з державним номерним знаком НОМЕР_1 є ОСОБА_1 , дата набуття права власності - 27.11.2018 року, підстава права власності договір купівлі-продажу 5141/2018/1208053 від 27.11.2018 року, що також підтверджується наданими копія документів на підставі яких було проведено державну реєстрацію.
Судом також було досліджено копію розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала 20.06.2017 року від ОСОБА_3 суму в розмірі 6000,00 дол. США за продаж кімнати в гуртожитку. Розписка складена в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У судовому засідання також було досліджено письмові покази свідків ОСОБА_6 , яка вказала, що є колегою позивачки та ОСОБА_4 , яка вказала, що є дружиною дядька позивачки, дані свідки були повідомлені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення. Свідки надали ідентичні покази, відповідно до яких вказали, що їм відомо, що позивач ОСОБА_1 придбала спірний автомобіль за частину власних коштів, які отримала від продажу кімнати в гуртожитку, при цьому на стільки їм відомо, відповідач за час шлюбу з позивачем не мав стабільного доходу, а якщо заробіток і був, то на рівні мінімальної заробітної плати. Також показали, що ОСОБА_1 повідомила їм, що відповідач на даний час приховав дане авто.
Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ч.1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч.1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном
Статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.
Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Так, стороною позивача доведено той факт, що фактично позивач мала особисті кошти на придбання спірного автомобілю, які вона виручила за продаж майна та підтверджено свідками, при цьому відповідачем жодним чином дану інформацію не спростовано, доказів протилежного не надано.
Враховуючи, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що спірне нерухоме майно було придбано за кошти позивача, отже позовні вимоги в частині визнання права особистої приватної власності необхідно задовольнити.
Що стосується позовних вимог про витребування майна з незаконного чужого володіння, то суд зазначає наступне.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом, (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Положенням ст. ст. 27-30 ЦПК України передбачено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст. 387, 388 ЦК України. П.19 вказаної Постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (частина перша статті 397 ЦК України).
Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.
Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України).
В частині 3 статті 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тобто нормами Цивільного процесуального кодексу України передбачено обов`язок позивача довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, шляхом подання до суду належних та допустимих доказів.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.2 ст.83 ЦПК України).
Також ЦПК України передбачено можливість для позивача заявити клопотання про витребування доказів у разі неможливості самостійно надати докази відповідно до статті 84 ЦПК України.
Позивачем в підтвердження позовних вимог не додано до позову доказів, що відповідач ОСОБА_2 , є володільцем автомобіля Mercedes-Benz C240 з державним номерним знаком НОМЕР_1 , тобто фактично тримає у себе вказаний транспортний засіб.
Судом було досліджено скріншот листування з мобільного телефону, яким позивач підтверджує факт перебування спірного авто у відповідача, однак суд не може взяти даний доказ до уваги, оскільки з наданого скріншоту неможливо встановити суб`єктів листування, належність даного скріншоту до предмету доказування.
Покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в частині, що ОСОБА_2 приховав від ОСОБА_1 спірний автомобіль, оскільки в показах свідків не зазначено звідки вони обізнані про дані обставини, не зазначено, чи були вони очевидцями даного факту чи їм відомо про дану обставину з чужих слів, жодними іншими докази дані обставини не підтверджені.
Клопотань про витребування доказів позивачем та представником суду не заявлено також.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Невчинення позивачем необхідних процесуальних дій унеможливлює встановлення обставин справи, перевірки їх доказами, в той час як суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, що визначено в частині 7 ст.81 ЦПК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України - сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, обставин, підтверджених доказами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині витребування майна з незаконного чужого володіння, оскільки позивачем не доведено, що спірний транспортний засіб перебуває у фактичному володінні відповідача.
Розподіл судових витрат провести відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 281 ЦПК України, суд
Позовну заяву адвоката Савицького Андрія Яковича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований - роз`їзд 1263 км., смт. Петрівка Березівського району Одеської області) про визнання права особистої приватної власності на рухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння задовольнити частково.
Визнати автомобіль марки Mercedes-Benz C240 1999 року випуску з державним номерним знаком НОМЕР_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за вимогу про визнання права особистої приватної власності на рухоме майно у розмірі 1260,00 грн.(одна тисяча двісті шістдесят гривень 00 коп.)
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та становить 30 днів.
СуддяІ. В. Погорєлов