ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1023/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/216/20 Категорія: 302050000 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради;

відповідач ОСОБА_1 ;

третя особа Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Заволокін Олексій Олексійович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради, про повернення приміщення та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року заступник прокурора Черкаської області звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що міська база відпочинку вчителів у АДРЕСА_1 , створена у 1969 році на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих № 314 від 07 травня 1969 року.

Згідно з рішенням Черкаського обласного виконавчого комітету від 10 червня 1980 року № 358, Черкаському обласному комітету профспілки працівників освіти, вищої школи і наукових установ під існуючу базу відпочинку «Дніпро» за рахунок земель управління захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі Черкаського району відведена земельна ділянка під базу відпочинку вчителів.

Рішенням Черкаської обласної ради народних депутатів від 28 жовтня 1994 року «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» Відділу освіти виконкому Черкаської міської ради під базу відпочинку була надана земельна ділянка 1,67 га у межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району.

Державний акт на право постійного користування землею площею 1,67 га для розміщення бази відпочинку виданий Управлінню освіти Черкаського міськвиконкому 22 вересня 1995 року.

Згідно з інформацією, відображеною у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Витязі з технічної документації про нормативно грошову оцінку дана ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання під базу відпочинку вчителів.

Між міським управлінням освіти Черкаського міськвиконкому та громадським об`єднанням «Дачний кооператив «Дніпро» 01 червня 2003 року укладено Договір про спільну діяльність. Правонаступником вказаного громадського об`єднання є Обслуговуючий кооператив «Дніпро -2003». Вказаний правочин став передумовою для оспорення кооперативом права власності Черкаської міської ради на комплекс будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач неправомірно та безпідставно оформила право власності на будинок відпочинку за вказаною адресою.

Як наслідок, доведення права власності територіальної громади м. Черкаси, в особі Черкаської міської ради, на комплекс будівель і споруд бази відпочинку вчителів було предметом численних судових спорів та підтверджено рішеннями судів різних інстанцій.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 707/376/14-ц постановою від 24 липня 2019 року прийнято рішення, яким залишено без змін рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2017 року, якими визнано недійсними прилюдні торги, визнано недійсними та скасовано свідоцтва, якими посвідчено право власності на майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в тому числі, свідоцтва, якими посвідчено право власності відповідачки на будинок відпочинку.

На момент проведення реєстрації права власності відповідачем, прилюдні торги, проведені 05 жовтня 2012 року на підставі договору № 24-0100/12 від 18 вересня 2012 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, визнано недійсними, та скасовано відповідні свідоцтва про право власності. Обслуговуючий же кооператив не є власником майна, а відповідно відповідачка, як член кооперативу, не може бути на законних підставах наділена вказаним правом.

Позивач вказує, що відповідачка набула право власності на спірний будинок відпочинку за відсутності правових підстав, тому просив суд: зобов`язати ОСОБА_1 повернути Черкаській міській раді будинок відпочинку И-1, и, що входить до єдиного майнового комплексу, за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності № 28447138 від 16 жовтня 2018 року за ОСОБА_1 на будинок відпочинку з прибудовою И-1,и, за вказаною адресою.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі та вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду обґрунтоване тим, що Черкаська міська рада не приймала рішення щодо передачі або відчуження майнового комплексу Міської бази відпочинку вчителів, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Право на розпорядження об`єктами комунальної власності належить виключно відповідній територіальній громаді в особі міської ради як органу місцевого самоврядування, яка не була стороною договору про спільну діяльність, тому будинки відпочинку за адресою: АДРЕСА_1 , оформлені відповідачами, повинні бути повернуті відповідачами Черкаській міській раді на підставі ст. 1212 ЦК України.

Крім того, суд вказав, що підлягає скасуванню відповідний запис про проведену державну реєстрацію права власності за відповідачкою на оформлений нею будинок відпочинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд встановив, що прокурором у позовній заяві та доданих документах достатньо обґрунтовано та доведено його повноваження на пред`явлення даного позову до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Заволокін Олексій Олексійович подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким залишити позов без розгляду.

В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, чи є прокуратура Черкаської області належним позивачем у даному спорі, не перевірив чому Черкаська міська рада не скористалась своїм правом звернутись до суду із вказаним позовом.

Зазначає, що перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Звертає увагу, що при проведенні опису та накладенні арешту на майно, що було предметом спірних торгів, встановлено, що власником даного майна був ОК «Дніпро-2003» на підставі відповідного свідоцтва про право власності, вказаний факт відображений у матеріалах виконавчого провадження та підтверджений відповідними витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Вважає безпідставним посилання прокуратури, як на преюдиційний факт, на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 листопада 2012 року, яким скасовано рішення Свидівоцької сільської ради про оформлення права власності на спірне нерухоме майно та визнано недійсним свідоцтво про право власності, оскільки на час проведення прилюдних торгів 05 жовтня 2012 року вказане рішення не існувало, та крім цього, рішення в подальшому було скасоване ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року. Тобто, на момент реєстрації права власності за ОК «Дніпро-2003» земельна ділянка площею 1,67 га знаходилась у власності Свидівоцької сільської ради з 12 лютого 2016 року згідно даних витягу з Державного земельного кадастру, отже права Черкаської міської ради як користувача земельної ділянки не порушені та посилання на їхнє порушення є таким, що не відповідає дійсності.

Також вважає неправильним посилання прокурора на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року в частині скасування свідоцтва, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 на майно, що складається з будинку відпочинку з прибудовою И-1, и, яке набрало законної сили 24 січня 2017 року. Зазначає, що у даному рішенні не конкретизовано, яке саме свідоцтво про право власності підлягає скасуванню (відсутні ідентифікуючі ознаки свідоцтва), тому свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_1 давало всі правові підстави для здійснення реєстратором державної реєстрації, тому що на момент реєстрації не було скасоване.

Звертає увагу, що позов прокуратурою Черкаської області поданий 11 січня 2020 року, до позовної заяви додані запити від 30 серпня 2019 року та 23 грудня 2019 року, факти викладені в заяві базуються на інформації здобутій на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 196121852 отриманої 13 січня 2020 року, яка подана як доказ до позовної заяви, що свідчить про невідповідність фактичним даним зазначеним у позовній заяві та ставить під сумнів факти викладені у позовній заяві та саму інформаційну довідку як доказ.

Наголошує, що Черкаська міська рада на даний час не володіє жодними правовими та належними документами на підставі яких вона здійснила реєстрацію комплексу бази відпочинку, як цілісного майнового комплексу.

На даний час існує відповідь із Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради про те, що акт прийому-передачі нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , від Черкаського обкому профспілки працівників освіти та управління освіти Черкаського міськвиконкому, який повинен був бути оформленим в період часу з 27 жовтня 1994 року по 31 грудня 1995 року відсутній. Вказаний факт свідчить про те, що будиночки передані не були.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що міська база відпочинку вчителів у АДРЕСА_1 , створена у 1969 році на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих № 314 від 07 травня 1969 року.

Згідно з рішенням Черкаського обласного виконавчого комітету від 10 червня 1980 року № 358, Черкаському обласному комітету профспілки працівників освіти, вищої школи і наукових установ під існуючу базу відпочинку «Дніпро» за рахунок земель управління захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі Черкаського району відведена земельна ділянка під базу відпочинку вчителів.

Відповідно до рішення Черкаської обласної ради народних депутатів від 28 жовтня 1994 року № 2/3 «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» відділу освіти виконкому Черкаської міської ради під базу відпочинку була надана земельна ділянка 1,67 га у межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району.

Державний акт на право постійного користування землею площею 1,67 га для розміщення бази відпочинку 22 вересня 1995 року виданий Управлінню освіти Черкаського міськвиконкому.

Згідно з інформацією, відображеною у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Витязі з технічної документації про нормативно грошову оцінку дана ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання під базу відпочинку вчителів.

Рішенням Черкаської міської ради від 12 червня 2018 року № 2-3408 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року № 3-531 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» відповідно до якого визначено, що комплекс нерухомого майна бази відпочинку вчителів, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 знаходиться в оперативному управлінні Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради.

Між міським управлінням освіти Черкаського міськвиконкому та громадським об`єднанням «Дачний кооператив «Дніпро» 01 червня 2003 року укладено Договір про спільну діяльність. Правонаступником вказаного громадського об`єднання є Обслуговуючий кооператив «Дніпро-2003». Вказаний правочин став передумовою для оспорення кооперативом права власності Черкаської міської ради на комплекс будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 січня 2012 року у справі № К/9991/34858/11 за позовом Департаменту освіти та гуманітарної політики виконавчого комітету Черкаської міської ради до виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради Черкаського району про скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, встановлено, що рішення виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради Черкаського району № 128 від 29 листопада 2005 року про надання дозволу на оформлення права власності на нерухоме майно громадського об`єднання «Дачний кооператив «Дніпро» прийняте з перевищенням компетенції, оскільки протиправно припинено право міської комунальної власності на нерухоме майно, яке не належало територіальній громаді с. Свидівок.

Також встановлено, що договір, на підставі якого ОК «Дніпро 2003» нібито набув права власності взагалі не передбачає перехід права власності на будинки відпочинку, його стороною є балансоутримувач нерухомого майна комунальної власності та громадське об`єднання, а право розпорядження об`єктами комунальної власності є виключно у відповідної територіальної громади в особі міської ради, як органу місцевого самоврядування, яка не була стороною договору про спільну діяльність.

Рішенням виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради Черкаського району від 26 травня 2010 року № 76 «Про надання дозволу ОК «Дніпро 2003» на оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» вирішено доручити КП «ЧООБТІ» провести реєстрацію та видати свідоцтво про право власності ОК «Дніпро 2003» на нерухоме майно (комплекс будинків відпочинку, згідно технічної документації; свідоцтво про право власності на нерухоме майно ЯЯЯ № 137377 від 27 грудня 2005 року погасити. На підставі даного рішення видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25 лютого 2011 року, відповідно до якого ОК «Дніпро 2003» є власником комплексу нерухомого майна бази відпочинку вчителів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 .

Рішенням Свидівоцької сільської ради від 20 жовтня 2010 року № 45-20 «Про припинення права користування земельною ділянкою та визнання Державного акта на право постійного користування серії ЧР 17-68 від 22 вересня 1995 року таким, що втратив чинність» фактично було скасовано правовстановлюючі документи Черкаської міської ради на земельну ділянку, на якій розташовані об`єкти нерухомості, які було реалізовано на прилюдних торгах.

Однак, постановою Соснівського районного суду міста Черкаси від 02 листопада 2011 року, яка набрала законної сили, за відповідним адміністративним позовом Черкаської міської ради, визнано нечинним вищевказане рішення Свидівоцької сільської ради від 20 жовтня 2010 року № 45-20.

05 жовтня 2012 року ТОВ «Укрспецторг Групп» в особі Черкаської філії на виконання договору від 18 вересня 2012 року № 24-0100/12 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, укладеного з Відділом державної виконавчої служби Черкаського районного управління юстиції, провело прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: 66 дерев`яно-щитових будиночків, що знаходяться по АДРЕСА_1 , в тому числі і будиночків «И-1, и».

Прилюдні торги були проведені у ході виконавчого провадження по виконанню рішення Господарського суду Черкаської області за позовом ФОП ОСОБА_2 до обслуговуючого кооперативу «Дніпро-2003» про стягнення 162000 грн та 3240 грн судових витрат.

17 жовтня 2012 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на будинок відпочинку з прибудовою літ. «И-1, и'», що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2017 року та постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року, визнано недійсними прилюдні торги, проведені 05 жовтня 2012 року та визнано недійсними і скасовано, зокрема, свідоцтво від 17 жовтня 2012 року, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13 червня 2017 року, право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 1,6700 га 12 лютого 2016 року зареєстровано за Свидівоцькою сільською радою.

Згідно рішення Черкаської міської ради від 12 червня 2018 року № 2-3408 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року №3-531 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, якими вони передаються в оперативне управління», комплекс нерухомого майна бази відпочинку вчителів, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 знаходяться в оперативному управлінні Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради.

Рішенням Черкаської міської ради від 12 червня 2018 року № 2-3419 «Про визначення балансоутримувачів комунального майна в м. Черкаси», визначено балансоутримувачами комунального майна міста Черкаси в галузях освіти, культури, молоді та спорту відповідні заклади та підприємства, зокрема, комплексу нерухомого майна бази відпочинку вчителів, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 січня 2020 року комплекс бази відпочинку вчителів, що знаходиться у АДРЕСА_1 , в тому числі на будинок відпочинку «И-1, и», зареєстровано державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради 02 жовтня 2018 року за Черкаською міською радою на підставі рішення Черкаської міської ради від 12 червня 2018 року, рішення Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року, постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 листопада 2012 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року. Номер запису про право власності 28455767.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2020 року, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області Кожухар С. А., 19 жовтня 2018 року проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності (частка 241/10000) на комплекс будівель, що розташовані по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (будинок відпочинку з прибудовою «И-1, и»). Підстава виникнення права власності: Довідка ОК «Дніпро-2003» від 01 жовтня 2018 року № 6/01.10, Свідоцтво, серія та номер 2-1852 від 17 жовтня 2012 року, розрахунок часток співвласників комплексу будівель від 24 березня 2016 року. Номер запису про право власності 28447138.

Листом прокуратури Черкаської області від 30 серпня 2019 року було повідомлено Черкаську міську раду необхідністю вжиття заходів представницького характеру щодо витребування приміщень, зокрема, «И-1, и» із незаконного володіння і роз`яснено, що в разі відсутності реагування на вказане порушення прокурором області буде внесено позовну заяву про витребування названого майна.

Згідно листа від 23 вересня 2019 року виконком Черкаської міської ради повідомив прокурора Черкаської області, що Черкаська міська рада не вживала заходів представницького характеру щодо витребування приміщень із незаконного володіння по причині обмеженого доступу до документів, що слугували підставою для внесення відповідних записів до зазначеного Державного реєстру.

Листом прокуратури Черкаської області від 23 грудня 2019 року повторно було повідомлено Черкаську міську раду про вживання заходів представницького характеру щодо витребування приміщень «И-1, и» із незаконного володіння.

Відповідно до листа від 28 грудня 2019 року міський голова повідомив прокуратуру Черкаської області, що не вживалися заходи представницького характеру щодо витребування вказаних приміщень із незаконного володіння та скасування відповідних записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті4, 5 ЦПК України ).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 придбала оспорюване майно на прилюдних торгах.

З аналізу змісту ч. 1 ст. 650 ЦК України, ч. 1 ст. 655 ЦК України та ч. 1 ст. 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 403/13077/12 (провадження № 61-42788св18).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтереси мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).

Стосовно позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Черкаській міській раді будинок відпочинку, що входить до єдиного майнового комплексу та розташований по АДРЕСА_1 , колегія суддів виходить із наступного.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, в частині зобов`язання відповідачів повернути майно, вірно прийшов до висновку, що будинок відпочинку за адресою: АДРЕСА_1 , який був зареєстрований за відповідачкою, повинен бути повернутий останньою Черкаській міській раді на підставі ст.1212 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент проведення реєстрації права власності відповідачкою, прилюдні торги, які були проведені 5 жовтня 2012 року на підставі договору № 24-0100/12 від 18 вересня 2012 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, визнано недійсними, та скасовано відповідне свідоцтво про право власності. Тобто, відповідачка набула право власності на будинок відпочинку за відсутності правових підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачка набуте приміщення за недійсним правочином не повертала. Черкаська міська рада не приймала рішення щодо передачі або відчуження майнового комплексу міської бази відпочинку вчителів, розташованої за адресою: по АДРЕСА_1 .

Право на розпорядження об`єктами комунальної власності належить виключно відповідній територіальній громаді в особі міської ради, як органу місцевого самоврядування, яка не була стороною договору про спільну діяльність.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в цій частині є законне та обгрунтоване.

Щодо позовної вимоги про скасування запису про проведену реєстрацію права власності відповідачки, апеляційний суд вказує на таке.

Звертаючись 27 січня 2020 року із позовом до суду, позивач просив скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності.

Згідно із ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення у цій справі), на відміну від положень ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас апеляційний суд зазначає, що у п. 3 розд. ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц.

Отже, з 16 січня 2020 року, тобто на час звернення до суду з даним позовом та, відповідно, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності закон не передбачав.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що наявність слова "запис" у прохальній частині вказаного позову відповідає фактичним обставинам справи, оскільки на час виникнення спірних правовідносин вносились саме записи про державну реєстрацію права власності, та дана обставина не змінює суті заявлених прокурором вимог, які направлені на поновлення прав Черкаської міської ради як розпорядника земель комунальної власності.

Слід відзначити, що під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

З огляду на викладене, а також враховуючи аксіому цивільного судочинства jura novit curia - "суд знає закон", апеляційний суд вважає, що встановивши в ході розгляду справи, що наявність слова "запис" у прохальній частині поданого позову не змінює суті заявлених прокурором вимог, які направлені на поновлення прав Черкаської міської ради як розпорядника земель комунальної власності, раціональним та логічним є висновок про можливість скасування державної реєстрації права власності відповідачки на будинок відпочинку. Колегія суддів вважає, що факт існування реєстрації права власності на майно, підстави набуття відповідачкою на яке скасовані, суперечить самій суті державної реєстрації прав, позаяк правопорядок не може визнавати і підтверджувати право власності, якого не існує.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на спірний будинок відпочинку за ОСОБА_1 слід змінити, вказавши про скасування державної реєстрації прав власності.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що прокурор не наділений повноваженнями представляти інтереси держави в особі Черкаської міської ради у даній справі, колегія суддів вказує на наступне.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією в межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»,прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Також, у частині третій статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Результат аналізу статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави для висновку про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Оскільки визначення «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини). Таким чином, поняття «інтереси держави» охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Оскільки, повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів прокуратури, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Подібних висновків дійшли Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19); Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 495/10988/17 (провадження № 61-29св19).

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду вирішувала такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справі № 910/3486/18; від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18, від 17 квітня2019 року у справі №923/560/18; від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, та зазначила, що: «Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».

Таким чином, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частина третястатті23 Закону України «Про прокуратуру»).

Враховуючи зазначене, можна зробити висновок, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, заявою або скаргою.

Апеляційний суд приходить до висновку, що прокурор відповідно до статті 23 Закону «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, а саме з огляду на неподання Черкаською міською радою позову, що свідчить про тривалу бездіяльність міської ради щодо захисту інтересів держави та територіальної громади, отже, неналежне виконання нею своїх повноважень. Тому у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам законодавства.

Тому, посилання в апеляційній скарзі на безпідставність та необґрунтованість подання прокурором позову до суду є помилковим.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом не враховано правомірність права власності на земельну ділянку не може бути взято до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Набуття права власності на земельну ділянку за Черкаською міською радою не було предметом розгляду даної справи, а тому суд не міг вийти за межі позовних вимог.

Також не вирішувалось правомірність набуття права власності на комплекс нерухомого майна бази відпочинку вчителів. Дії реєстратора в цій частині були предметом спору в іншому судовому провадженні.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що аргументи апеляційної скарги стосовно наявності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та залишення позовів без розгляду, передбачених статтями 377 та 257 ЦПК України, не заслуговують на увагу.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, та з їх оцінкою.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича слід задовольнити частково; рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року змінити в частині задоволення позовної вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності; викласти абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будинок відпочинку з прибудовою И-1, и, за адресою: АДРЕСА_1 , запис про державну реєстрацію № 28447138 від 16 жовтня 2018 року». В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року змінити в частині задоволення позовної вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення в редакції цієї постанови.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будинок відпочинку з прибудовою И-1, и, за адресою: АДРЕСА_1 , запис про державну реєстрацію № 28447138 від 16 жовтня 2018 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 03 червня 2021 року