Провадження № 22-ц/812/1138/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 червня 2021 року м. Миколаїв

справа № 488/3191/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Ямкової О.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого 01 квітня 2021 року під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 12 квітня 2021 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів.

Позивач зазначав, що 11 червня 2018 року та 28 січня 2019 року ним, помилково було здійснено перерахування коштів у сумі 12500,00 грн, та 5000,00 грн, відповідно, зі свого особистого розрахункового рахунку на розрахунковий рахунок відповідача, відповідно до квитанцій №Р24А433255487А29748 та №.

Посилаючись на те, що відповідач повернути вказані кошти добровільно відмовляється, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 17500 грн, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 1083 грн 53 коп., інфляційні збитки в розмірі 1524 грн, а всього 20107 грн 53 коп. та судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп.

Під час розгляду справи відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що під час судових засідань в Господарському суді Миколаївської області та в Південно-західному апеляційному господарському суді позивачем називались інші причини здійснення вказаних переказів грошових коштів. Протягом 2018-2019 років у відповідача з позивачем були міжособистісні стосунки, які саме він не пам`ятає, але які і стали підставою переказу ОСОБА_2 грошових коштів. Отже, заперечує, що спірні кошти були ним отримані саме на виконання договору № 08/06 від 08 червня 2018 року. Крім того, у позовній заяві не вказується чому він є неналежним отримувачем зазначених у квитанціях грошових коштів та хто винний у помилковому переказі коштів. Позивачем у період з 2018 по 2019 роки не було вжито жодного заходу щодо інформування банківської установи про здійснення нібито помилкового переказу грошових коштів, йому також ніяких претензій-вимог про повернення грошових коштів по кожному з переказів як безпідставних та помилкових, відповідачем не висловлювалось та письмових документів не надсилалось. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження помилковості здійснених ним переказів 11 червня 2018 року та 28 січня 2019 років. Надані ОСОБА_2 квитанції не мають інформації щодо підстав за яких вони були сформовані, оскільки позивач не вказав призначення платежу в обох квитанціях. Право визначати призначення платежу в платіжних документах належить виключно платнику.

Позивач ОСОБА_2 надав відповідь на відзив, у якому зазначає, що обставини які зазначені у відзиві не відповідають дійсності.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2021 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 17500 грн безпідставно набутих коштів, 1083 грн 53 коп. відсотків за користування грошовими коштами, 1524 грн інфляційних та 840 грн 80 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банківські реквізити для оплати було надано позивачу особисто відповідачем, адже інформація про банківські реквізити є конфіденційною. Відповідач заперечує, що спірні кошти були ним отримані від позивача на підставі та на виконання договору № 08/06 від 08 червня 2018 року, будь-яких пояснень та доводів щодо інших підстав отримання платежів відповідачем не надано. Отже відповідачеві одразу після отримання сплачених коштів на його особистий рахунок було достовірно відомо про те, що він володіє грошовими коштами позивача без достатньої правової підстави на те. Крім того, рішенням господарського суду Миколаївської області від 26 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27 липня 2020 року, договір № 08/06 від 08 червня 2018 року визнано неукладеним, отже немає жодної законної, правової, договірної та іншої підстави для набуття відповідачем ОСОБА_1 спірних коштів, а зворотне відповідачем в ході розгляду справи доведено не було.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю та стягнути з позивача витрати на оплату судового збору і витрати на правову допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи відповідача про обман ОСОБА_2 щодо помилкового перерахування коштів. Звертаючись у липні 2019 року до господарського суду Миколаївської області з позовом до нього, фізична особа -підприємець ОСОБА_2 просив стягнути грошові кошти за договором оплатного надання послуг від 08 червня 2018 року №08/06, в тому числі і за квитанціями від 11 червня 2018 року та 28 січня 2019 року, а в Корабельний районний суд м. Миколаєва надав позовну заяву про нібито помилковий переказ грошових коштів за цими ж квитанціями. Суд першої інстанції неоднозначно трактує преюдицію. В одному випадку він вказує, що обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ і разом з тим робить висновки про помилковість платежів позивача, який в іншому судовому процесі наполягав на іншій правовій природі спірних коштів, зокрема що це кошти з приводу певних розрахунків. Також, суд мав дійти висновку, що необхідно перевірити власне підставність набутого майна, а не безапеляційно приходити до висновку про помилковість перерахування коштів, про що останній так і не повідомив банк, що було б цілком логічним, якщо людина справді помилилась. Отже, суд мав дійти висновку про недоведеність позивачем обставин на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог про повернення безпідставно набутих коштів у тому числі і процентів і інфляційних, які взагалі стягуються на виконання узятих на себе грошових зобов`язань, а не інших підстав.

На вказану апеляційну скаргу позивачем подано відзив, в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції. Водночас вважає, що на його користь мають бути стягнуті безпідставно набуті кошти в розмірі 17500 грн, а також сума відсотків за користування грошовими коштами та інфляційні збитки за період до розгляду справи судом по суті, тобто до червня 2021 року, а саме сума відсотків в розмірі 1471 грн 44 коп., інфляційні збитки в розмірі 3217 грн 33 коп., а всього 22188,77 грн. Крім того, просив стягнути на свою користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн та сплачений судовий збір.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Судом встановлено, що 11 червня 2018 року та 28 січня 2019 року ОСОБА_2 перевів на рахунок ОСОБА_1 12 500 грн та 5 000 грн відповідно.

Вказані обставини відповідач не заперечує.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення вказаних коштів за правилами статті 1212 ЦК України ОСОБА_2 зазначав, що 8 червня 2018 року він як замовник підписав з ПП ОСОБА_1 договір оплатного надання послуг № 08/06, відповідно до якого, виконавець зобов`язався за завданням замовника надати послуги по розробці, створенню та розміщенню інтернет-сайту, а замовник зобов`язався оплатити ці послуги (а.с.49-51). При цьому сторони зазначили реквізити банківського рахунку, на який треба було перевести кошти.

Між тим, він помилково перевів зазначені кошти замість рахунку, зазначеного в договорі, на картковий рахунок відповідача як фізичної особи.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26 лютого 2020 року у справі № 915/1737/19, залишеним без зміни постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27 липня 2020 року, у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 72 788,16 грн за договором оплатного надання послуг від 8 червня 2018 року № 08/06 відмовлено. При цьому судами встановлено, що Договір від 8 червня 2018 року № 08/06 про надання послуг зі створення сайту є неукладеним, оскільки сторонами не погоджено технічне завдання замовника на підставі якого виконавець мав виготовити сайт. Крім того, судами встановлено, що у квитанціях від 11 червня 2018 року про сплату 12500 грн., та від 28 січня 2019 року про сплату 5000 грн. відсутня будь-яка інформація стосовно призначення платежу, а тому, вказані квитанції, що були надані суду в якості доказів здійснення попередньої оплати за Договором від 8 червня 2018 року № 08/06, не можуть вважатись належним доказом здійснення такої оплати саме за вказаним Договором. При цьому, ОСОБА_1 не визнавав отримання вказаних коштів як попередню оплату за спірним договором.

Відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже судами у господарській справі № 915/1737/19 встановлено, що переведення ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 коштів 11 червня 2018 року та 28 січня 2019 року у розмірі 12500 грн. та 5000 грн. відповідно, не пов`язано з оплатою за спірним Договором від 8 червня 2018 року № 08/06.

Інших підстав переведення ОСОБА_2 зазначених коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 , окрім помилкового замість банківського рахунку, зазначеного в договорі № 08/06, судом не встановлено.

За такого, а також враховуючи позицію відповідача, який не надав суду доказів правомірності отримання спірних коштів від позивача, посилаючись на те, що у нього були з позивачем особисті стосунки, які стали підставою для переведення коштів, але які саме він не пам`ятає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 отримав 17500 грн. від ОСОБА_2 безпідставно, а тому ці кошти мають бути стягненні на користь позивача з ОСОБА_1 за правилами статті 1212 ЦК України.

Також суд правильно задовольнив вимоги позивача про стягнення вказаної заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми в межах заявлених позовних вимог станом на 7 вересня 2020 року.

Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Заперечень щодо порядку розрахунків інфляційних втрат та трьох відсотків річних апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що переведення позивачем коштів на його рахунок не може вважатись помилкою, є необґрунтованими та спростовуються дослідженими у справі доказами, в тому числі, висновками судів у господарській справі № 915/1737/19.

Доказів того, що спірні кошти були переведені відповідачу в рахунок якихось особистих стосунків з позивачем, ОСОБА_1 не надав ні до суду першої інстанції ні до апеляційного суду, а тому такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Неповідомлення ОСОБА_2 . Приватбанку про те, що він помилково перерахував кошти на картковий рахунок ОСОБА_1 , не може бути достатньою підставою для висновку про відсутність помилки позивача при перерахунку цих коштів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення яке оскаржується, підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський Судді Н.О. Тищук О.О.Ямкова

Повне судове рішення складено 15 червня 2021 року.