ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпрі ради про стягнення збитків, матеріальної і моральної шкоди та судових витрат , -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпрі ради про стягнення збитків, матеріальної і моральної шкоди та судових витрат. Позовні вимоги неодноразово змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Остання редакція подана до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16 січня 2020 року (т.2 а.с.237-241).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_4 , з серпня 2008 року по листопад 2009 року була опікуном на той час неповнолітньої ОСОБА_1 .

Рішенням виконкому АНД районної у місті Дніпропетровську ради від 16 жовтня 2009 року № 302/10 ОСОБА_3 була звільнена від обов`язків опікуна над малолітньою ОСОБА_1 за власним бажанням через її виїзд до іншої країни, та призначено нового опікуна - ОСОБА_2 (т.1 а.с. 48).

Рішення виконавчого комітету АНД районної у місті Дніпропетровську ради № 126 від 11.05.2016 року ОСОБА_2 звільнено від повноважень піклувальника ОСОБА_1 за його заявою (т.1 а.с. 8).

За час свого опікунства над позивачкою відповідачі неналежним чином виконували свої обов`язки, проявляли своє негативне ставлення до цієї дитини, не займалися належним чином її вихованням та утриманням, навчанням та лікуванням, що знайшло свій значний вплив на психічний стан дитини, стан здоров`я, завдало їй матеріальної і моральної шкоди.

Вважає, що вказану шкоду повинні відшкодовувати відповідачі солідарно в повному обсязі і просила стягнути всю вказану шкоду та судові витрати, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві представник відповідачів просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом першої інстанції встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 , згідно свідоцтва про смерть, виданим АНД ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, серія НОМЕР_1 (т.1 а.с. 9).

Рішенням виконкому АНД районної ради від 15.08.2008 року № 249 ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_4 , була призначена опікуном над малолітньою ОСОБА_1 .

Рішенням виконкому АНД районної у місті Дніпропетровську ради від 16 жовтня 2009 року № 302/10 ОСОБА_3 була звільнена від обов`язків опікуна над малолітньою ОСОБА_1 за власним бажанням через виїзд до другої країни, та призначено нового опікуна - ОСОБА_2 (т.1 а.с. 48).

Рішення виконавчого комітету АНД районної у місті Дніпропетровську ради № 126 від 11.05.2016 року ОСОБА_2 звільнено від повноважень піклувальника ОСОБА_1 за власним бажанням (т.1 а.с. 8).

14.06.2016 року ОСОБА_6 було призначено опікуном ОСОБА_1 , згідно розпорядження голови районної державної адміністрації Дніпропетровської районної державної адміністрації № Р-177/0/291-16 (т.1 а.с. 10).

Деякий час відповідачі і позивачка (на той час неповнолітня) мешкали разом в одній квартирі.

Оскільки, на думку позивачки, за час свого опікунства над позивачкою відповідачі неналежним чином виконували свої обов`язки, проявляли своє негативне ставлення до цієї дитини, не займалися належним чином її вихованням та утриманням, навчанням та лікуванням (одягали в неналежний одяг, залишали її саму без опіки, не приймали заходів по медичному обстеженню дитини та інш.), що знайшло свій значний вплив на психічний стан дитини, стан здоров`я, завдало їй матеріальної (збитки в сумі 269 759 грн.) і моральної шкоди (по 200 000 грн. кожен з відповідачів), тому, позивач зверталась з цим питанням до відповідачів, третьої особи, але відповіді не отримала, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до приписів ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, які подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними і допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування (77-81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути законними і справедливими.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційнта про неналежне її утримання, виховання, зважаючи на наступне.

Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.

Судом першої інстанції встановлено, що за час перебування під опікою, с початку ОСОБА_3 , в період з 15.08.2008 року по 16.10.2009 року, а потім ОСОБА_2 , в період з 16.10.2009 року по 11.05.2016 року, позивачка не тільки навчалася у школі та здобула середню освіту, а й відвідувала різні гуртки та секції (т.1 а.с.156-167).

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання позивачки відповідачі не були притягнуті до будь-якого виду юридичної відповідальності та у спростування зазначеного суду не надано належних доказів.

Відповідно до п. 48 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 серпня 2008 року, увесь період проживання позивачки у сім`ї відповідачів здійснювався соціальний супровід служба-управління у справах дітей, а саме: здійнювався контроль за утриманням, навчанням, вихованням та медичним оглядом дитини-сироти ОСОБА_1 (т. 2 а.с.179-195).

Матеріали справи не містять зауважень, як і жодного акту про порушення прав позивачки ні від служби у справах дітей, ні від керівників установ, де позивачка навчалася.

Так, згідно з п.п. 46-47 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини опікун та піклувальник має правила та обов`язки. Опікун та піклувальник, зокрема має право: самостійно визначати способи виховання з урахуванням думки дитини і рекомендацій органу опіки та піклування; самостійно здійснювати витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок призначеної державної допомоги, пенсії, аліментів, доходів від майна підопічного; представляти інтереси підопічного в установах, організаціях і закладах.

Тобто, допомога на позивачку, над якою було встановлено опіку/піклування, була призначена опікуну/піклувальнику дитини. Таку відповідачі одержували і витрачали на потреби ОСОБА_1 , а тому всі кошти, одержані на утримання ОСОБА_1 відповідачі витратили під час проживання її у відповідачів, крім того ними було витрачено і їх особисті кошти.

Відповідачі, як опікуни/піклувальники, відповідно до п. 46,47,50 вказаного Порядку № 866 самостійно визначали способи виховання позивачки і при цьому ураховували її думку та рекомендації органу опіки та піклування; самостійно здійснювали витрати, необхідні для задоволення потреб підопічної, за рахунок призначеної державної допомоги та своїми коштами, представляли інтереси підопічної в установах, організаціях і закладах.

А тому, відповідачами не було порушено прав ОСОБА_1 та обов`язків опікунів, піклувальників, відповідно до Правил опіки і піклування.

Що стосується посилань апелянта про погіршення здоров'я, то колегія суддів не приймає даний довод до уваги, оскільки він не може свідчити про неналежний догляд.

Крім того, позивачем надавались суду медичні документи за період з 2010 по 2016 рік, у яких вказано як попередня її адреса проживання так і адреса проживання опікунів, та з яких вбачається, що позивачка регулярно направлялася на медичні огляди, обстеження і такі систематично проходила (т. 2 а.с. 145-158).

Таким чином, відповідачі, будучи опікунами/піклувальниками виховували ОСОБА_1 , піклуватися про її здоров`я, психічний стан, фізичний і духовний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечувати її догляд і лікування, створивши для неї належні побутові умови та умови для здобуття дитиною повної загальної середньої освіти; вживати заходи до захисту цивільних прав та інтересів підопічної.

Зазначене підтверджується: актами обстеження умов проживання дитини ОСОБА_1 за період з 2010 по 2015 рік (т.2 а.с. 180-184); висновками про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини ОСОБА_1 за період з 2010 по 2015 рік (т.2 а.с. 185-189); характеристиками класного керівника КЗОНВО № 28 м. Дніпропетровська за період з 2010 по 2015 рік стосовно учениці ОСОБА_1 (т.2 а.с. 190-195); довідками про відвідування ОСОБА_1 музичної школи (т.1 а.с. 157,159-163), показами свідків.

Крім того, суду апеляційної інстанції представником позивача була надана копія висновку додаткової комісійної експертизи № 61 КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР від 10 квітня 2018 року проведеної за матеріалами справи відносно лікування неповнолітньої ОСОБА_1 (т.3 а.с. 192-204).

Також, надано копії протоколів допиту свідків які датовані лютим-березнем 2021 року (т.3 а.с.205-227).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що:

«при цьому апеляційним судом обґрунтовано відхилено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2019 № 615/0/45-19 через те, що цей витяг датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15».

Такий правовий висновок викладений у Постанові ВС від 10.03.2021 по справі № 522/16044/20.

Надавши до апеляційного суду нові докази по справі, які існували на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, позивач жодним чином не обґрунтував та не підтвердив за допомогою належних засобів доказування факт неможливості подання ними таких нових доказів до суду першої інстанції до закінчення розгляду справи, що в свою чергу унеможливлює їх прийняття судом апеляційної інстанції. А відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів не бере до уваги вказаний висновок, та копії постанов про допит свідків, оскільки позивачем порушено порядок подання доказів.

Що стосується стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження того, що відповідачами вчинені дії, якими позивачу заподіяно моральні чи фізичні страждання.

Також, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що після звільнення ОСОБА_2 повноважень піклувальника, останній отримував соціальну допомогу, оскільки дані обставини спростовуються матеріалами справи.

Дані грошові кошти були повернуті до Соборної районної у м. Дніпрі ради 17 жовтня 2017 року, як помилково отримані, що підтверджується: заявою ОСОБА_2 до Соборної районної у м. Дніпрі ради від 17 жовтня 2017 року стосовно перерахування коштів отриманих помилково у розмірі 9 240.32 грн. (т.2 а.с.196), квитанцією про сплату повернення грошових коштів у розмірі 9 240.32 грн.(т.2 а.с.197), випискою по рахунку ОСОБА_2 за період 06 травня 2016 року до 11 серпня 2016 року(т.2 а.с.198), листом Приватбанка про підтвердження про закриття карткового рахунку (т.2 а.с.199-200).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, позивач не має право вимоги на повернення цих грошових коштів, оскільки виплачені вони були Соборною районною у м. Дніпрі ради, а тому і вимогу щодо їх повернення має тільки Соборна районна у м. Дніпрі рада.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що їй були нанесенні збитки, оскільки ОСОБА_2 здавав належну квартиру ОСОБА_1 , проте гроші були привласнені відповідачем.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Тобто, підставою для цивільно-правовою відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає як складові елементи: шкоду, противоправне діяння особи, котра її заподіяла, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювана шкоди.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»,( із змінами), вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, а шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Але не при зобов`язальному праві та не солідарно, як це вказано у позові, бо зовсім інші правові відносини.

Таким чином, обставинами, які підлягають доказуванню на загальних підставах, що є обов`язком позивача, є наявність підстав для відшкодування шкоди відповідно до ст. 1166, 1167 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідальність за заподіяння матеріальної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювана.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 20 травня 2021 року був допитаний у якості свідка ОСОБА_9 , який пояснив суду, що він проживав у спірній квартирі приблизно один рік з березня 2012 року. Договір оренди не укладався. Гроші за проживання у даній квартирі він передавав особисто ОСОБА_10 , прізвище якої не знає, з якою раніше був знайомий, у розмірі 3 000 грн. та сплачував комунальні послуги. Квартира була у нормальному стані та була придатна для проживання.

Проте, колегія суддів не приймає до уваги дані покази свідка, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами. Не наданий договір про передачу житла в оренду, укладений між конкретними сторонами, з визначенням його вартості та інших умов, прав та обов"язків сторін, який підписаний сторонами договору та зареєстрований у відповідності до вимог чинного законодавства. Також, не надано доказів передачі та отримання грошових коштів на виконання умов такого договору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також, колегія суддів не приймає до уваги звіт № 695/17 про проведення оцінки орендної плати (т.4 а.с.5-6), який був наданий представником позивача в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції, оскільки апелянтом не було доведено факту оренди квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, колегія суддів не бере до уваги вказаний звіт № 695/17 про проведення оцінки орендної плати, оскільки позивачем порушено порядок подання доказів відповідно до ст. 367 ЦПК України.

Відповідачі надали до суду докази, що ними були виконані всі вимоги цивільного і сімейного законодавства, як опікунами/піклувальниками, щодо дитини, зокрема: виховували дитину, піклувалися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечували одержання дитиною повної загальної середньої освіти і все це здійснювалося під регулярним контролем органу опіки і піклування; самостійно визначали способи виховання дитини з урахуванням рекомендацій органу опіки та піклування, який систематично контролював умови утримання, виховання, навчання дитини, про що суду надано докази; відповідачами не було, вчинено жодного незаконного правочину від імені підопічною; дбали про підопічну, про створення їй необхідних побутових умов, забезпечення її доглядом та лікуванням; діючи у межах законів вчиняли всі побутові правочини від імені та в інтересах підопічної під контролем органу опіки і піклування, до якого відповідачі подавали регулярні звіти та представники якого систематично проводили контроль щодо умов утримання, виховання, навчання дитини, яка проживала з нами, у нашому житлі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не було доведено невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання позивачки, спричення їй моральної та матеріальної шкоди.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко