Провадження № 2/643/1886/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

представника позивача: ОСОБА_8.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення 63 602, 51 грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення 63 602, 51 грн., з яких 60 250, 00 грн. безпідставно набутих коштів, 1 837, 21 грн. 3% річних, 1 515, 30 грн. інфляційних втрат. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 грн., витрати на професійну правничу допомогу та додаткові витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 5 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що 25.11.2019 року він при здійсненні інтернет-покупки помилково перерахував зі своєї картки грошові кошти в сумі 60 250, 00 грн. на банківську карту, власником якої є відповідач. Оскільки жодні правові підстави для перерахування відповідачу цих коштів відсутні, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення цих коштів, яка відповідачем задоволена не була. У зв`язку з цим, позивач на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України просить стягнути ці кошти з відповідача як безпідставно набуті, а також на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.01.2021 відкрито провадження у справі № 643/18764/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 15.02.2021 року.

15.02.2021 року розгляд справи відкладено на 09.03.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи.

09.03.2021 року розгляд справи було відкладено на 02.04.2021 року у зв`язку з поданням представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи через його зайнятість у невідкладних слідчих діях.

02.04.2021 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 21.04.2021 року у зв`язку з поданням представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання своїх пояснень та аргументів, збору доказів, які спростовують твердження позивача щодо безпідставного набуття коштів.

20.04.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю у судовому засіданні в Ізюмівському районному суді Харківської області у справі № 623/891/21.

З урахуванням наведеного, 21.04.2021 року розгляд справи було відкладено на 27.04.2021 року.

27.04.2021 року відповідачем було подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» та батьком відповідача ОСОБА_3 , було укладено усну угоду про посередництво в укладанні договорів про постачання товарів до магазинів та АЗС «БРСМ-Нафта», АЗС «Маршалл», АЗС «ОВИС», що підтверджується скрін-шотом переписки з менеджером Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» ОСОБА_4 . Плата за посередницькі послуги була здійснена на карту сина ОСОБА_3 , оскільки останній не має відкритих рахунків у банку. Таким чином, оскільки підставою набуття спірних коштів є виконана угода між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» та батьком відповідача ОСОБА_3 про посередництво в укладанні договорів про постачання товарів до магазинів та АЗС «БРСМ-Нафта», АЗС «Маршалл», АЗС «ОВИС», ці кошти не можуть вважатися безпідставно набутими.

Крім того, 27.04.2021 року відповідачем було подано заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, обґрунтовану необхідністю з`ясування всіх обставин у справі, виклику до суду та надання пояснень свідків із зазначених підприємств та надання пояснень керівників Торгівельної мережі АЗС «ОВІС» - ОСОБА_5 , Торгівельної мережі АЗС «БРСМ» - ОСОБА_6 , як свідка батька відповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.04.2021 у задоволенні вищевказаного клопотання відповідача відмовлено.

При цьому, оскільки станом на 27.04.2021 року визначені ухвалою суду про відкриття провадження у справі строки для подання відповіді на відзив не сплили, в судовому засіданні було оголошено перерву до 21.05.2021 року для забезпечення учасникам справи можливості в повному обсязі реалізувати свої процесуальні права під час розгляду справи. Явка відповідача у судове засідання визнана обов`язковою.

18.05.2021 року позивач було подано до суду відповідь на відзив, відповідно до змісту якої позивач вважає викладені у відзиві на позов доводи відповідача безпідставними, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

20.05.2021 року представником відповідача було подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи на один тиждень, оскільки відповідач перебуває поза межами міста Харкова.

Крім того, в означеному клопотанні представник відповідача просив суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевказане клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, у судовому засіданні 21.05.2021 року було оголошено перерву до 28.05.2021 року, розгляд клопотання відповідача про залучення третьої особи відкладено до встановлення фактичних обставин справи.

Представник позивача у судовому засіданні 28.05.2021 року підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх.

У судове засідання 28.05.2021 року ані відповідач, ані його представник не з`явились, при цьому, 28.05.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою відповідача. Також у клопотанні зазначено, що представником відповідача отримано письмові пояснення від директора ТОВ «Торговий дім «БРСМ» ОСОБА_6 щодо обставин, викладених у відзиві на позов, і наразі триває збір додаткових пояснень від інших свідків. Крім того, відповідачем на даний час збирається решта доказів, на які він посилається, 18.05.2021 року відповідач отримав відповідь на відзив та надасть заперечення на відповідь на відзив у встановлений строк з урахуванням зібраних доказів.

У судовому засіданні 28.05.2021 року судом розглянуто вищевказане клопотання представника відповідача та вирішено відмовити в його задоволенні, враховуючи наступне.

Так, статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання.

Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Положеннями частини 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Водночас, оскільки суд неодноразово надавав можливість відповідачу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх заперечень, з урахуванням визначених приписами ст. 275 Цивільного процесуального кодексу України строків розгляду справи, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який мав достатньо можливостей та часу для подання до суду всіх доказів на підтвердження своїх заперечень, а також відповідних заяв та клопотань, в т.ч. про виклик свідків.

При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

При цьому, у судовому засіданні 28.05.2021 року судом було розглянуто клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 та вирішено відмовити в його задоволенні, враховуючи наступне.

Згідно з частиною 1 статті 53 Цивільного процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін.

Всупереч вищевказаній нормі процесуального права клопотання відповідача про залучення третьої особи було подано вже після початку першого судового засідання вже на стадії розгляду спору по суті. Будь-яких доказів на підтвердження неможливості звернутися до суду з цим клопотанням у визначені ст. 53 Цивільного процесуального кодексу України строки відповідачем надано не було.

За таких обставин, означене клопотання було залишено судом без задоволення.

У судовому засіданні 28.05.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2019 року позивач помилково перерахував зі своєї картки НОМЕР_1 , відкритої у АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в розмірі 60 250, 00 грн. на банківську картку відповідача № НОМЕР_2 , що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом квитанції Р24А125249709С43189 від 25.11.2019.

Враховуючи відсутність правових підстав для перерахування вказаних коштів, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 16.11.2020 про повернення вказаних коштів як помилково перерахованих.

Однак, вказана вимоги відповідачем задоволена не була, грошові кошти позивачу не повернуті.

У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Суть кондикційного зобов`язання полягає у тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18).

Судом встановлено, що 25.11.2019 року позивач помилково перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 60 250, 00 грн.

Факт отримання цих коштів відповідачем не заперечувався.

Відповідно до абз. 2 п.п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно абз. 2 п.п. 1.23 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

За умовами пункту 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких правовідносин, на підставі яких у позивача виник обов`язок по перерахуванню відповідачу грошових коштів в сумі 60 250, 00 грн.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення помилково перерахованих грошових коштів в сумі 60 250, 00 грн. підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 1 837, 21 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 515, 30 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Таким чином, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на усі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, та, з урахуванням цього, наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

За таких обставин суд вважає, що у позивача виникло право вимагати стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

У даній справі позивачем нараховано 3% річних в сумі 1 837, 21 грн. та інфляційні втрати в сумі 1 515, 30 грн. за період з 26.11.2019 року по 30.11.2020 року.

Разом з тим, виходячи з приписів чинного Цивільного процесуального кодексу України суд при вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суд вважає його таким, що не повністю відповідає чинному законодавству, враховуючи наступне.

Так, судом встановлено, що у відповідача виник обов`язок з повернення позивачу грошових коштів в сумі 60 250, 00 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Водночас, обов`язок негайного виконання обов`язку з повернення цих коштів не випливає із договору або актів цивільного законодавства, в тому числі із змісту статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з цим суд вважає, що в такому разі згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що з вимогою до відповідача про повернення безпідставно перерахованих коштів позивач звернувся 16.11.2020 року, у зв`язку з чим, в силу приписів частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України відповідач мав повернути позивачу ці кошти у строк до 23.11.2020 року включно.

В розумінні частини 1 статті 612, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, після спливу цього строку.

Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період з 26.11.2019 року по 23.11.2020 року суд вважає безпідставним.

У зв`язку з цим, з відповідача підлягають стягненню 3% річних за період з 24.11.2020 року по 30.11.2020 року в сумі 34, 66 грн.

Разом із тим, суд зазначає, що індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса . Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У пункті 38.2 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, об`єднана палата визначила методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Таким чином, право на рахування інфляційних втрат виникає у позивача лише з грудня 2020 року, тоді як позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з 26.11.2019 року по 30.11.2020 року, що виключає задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 1 515, 30 грн.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України).

Всупереч вищевказаних норм процесуального права відповідач під час розгляду справи вищевказаних обставин не спростував та не довів належними та допустимими доказами те, що грошові кошти в сумі 60 250, 00 грн. були отримані ним за наявності достатніх правових підстав.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказує, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» та батьком відповідача ОСОБА_3 , було укладено усну угоду про посередництво в укладанні договорів про постачання товарів до магазинів та АЗС «БРСМ-Нафта», АЗС «Маршалл», АЗС «ОВИС», що підтверджується скріншотом переписки з менеджером Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» ОСОБА_4 . Плата за посередницькі послуги була здійснена на карту сина ОСОБА_3 , оскільки останній не має відкритих рахунків у банку. Таким чином, оскільки підставою набуття спірних коштів є виконана угода між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» та батьком відповідача ОСОБА_3 про посередництво в укладанні договорів про постачання товарів до магазинів та АЗС «БРСМ-Нафта», АЗС «Маршалл», АЗС «ОВИС», ці кошти не можуть вважатися безпідставно набутими.

Проте, стверджуючи про наявність укладеної між батьком відповідача та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» усної угоди про посередництво в укладанні договорів про постачання товарів до магазинів та АЗС «БРСМ-Нафта», АЗС «Маршалл», АЗС «ОВИС», відповідачем жодних доказів на підтвердження цього надано не було, тоді як зі змісту ст. ст. 206, 208 Цивільного кодексу України такий договір укладається у письмовій формі. Надані відповідачем скрін-шоти переписки жодним чином не підтверджують факт існування вищевказаних договірних відносин, як і не підтверджують яким саме чином позивач стосується цих відносин.

Інших доказів на підтвердження перерахування відповідачу грошових коштів за наявності на це правових підстав матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 246 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 5 частини 7 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України).

За таких обставин, оскільки позивач відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 11, 141, 247, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 63 602, 51 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 60 250 (шістдесят тисяч двісті п`ятдесят) грн. 00 коп., 3% річних в сумі 34 (тридцять чотири) грн. 66 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 796 (сімсот дев`яносто шість) грн. 94 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Відповідно до статті 246, пункту 5 частини 7 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 11.06.2021 року о 15:30 год. Засідання відбудеться у приміщенні Московського районного суду м. Харкова за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 38-Є, каб. № 48.

5. Зобов`язати ОСОБА_1 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази понесення судових витрат, заявлених до стягнення.

6. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 )

8. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ; останнє зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 02.06.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко