ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4322/21 Справа № 201/7889/20 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О.С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Державної казначейської служба України

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

У січні 2021 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати у 2021 році (а.с. 106-107).

Позовна заява мотивована тим, що 23.06.2017р. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-1 КК України у кримінальному провадженні №00000541, відомості про яке до ЄРДР внесено 13.05.2017р.

Досудове розслідування кримінального провадження здійснювалось першим слідчим відділом слідчого управління Прокуратури Дніпропетровської області. Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням здійснювався також Прокуратурою Дніпропетровської області.

31.10.2017р. прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Прокуратури Дніпропетровської області затверджений обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366-1 КК України та направлено його до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для судового розгляду.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2018р. по справі №200/18903/17 (провадження № 1кп/201/217/2018) ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.366-1 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 грн. з позбавленням права обіймати в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях всіх, форм власності посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків строком на два роки.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29.03.2019р. вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2018р. щодо ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження №0000541 щодо ОСОБА_1 за обвинуваченням за ч. 1 ст. 366-1 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду від 10.09.2019р. ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29.03.2019р. залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Виходячи із вказаних положень кримінального процесуального закону та результату, яким закінчився судовий розгляд пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення у кримінальному провадженні №0000541, постанова Верховного Суду від 10.09.2019р. по справі № 200/18903/17 стосовно ОСОБА_1 є тим самим остаточним процесуальним рішенням, яким пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 1 ст. 366-1 КК України визнано незаконним та необґрунтованим.

Зазначив, що відсутність в діянні особи складу злочину відноситься до матеріально-правових підстав для закриття кримінального провадження, яка належить до групи реабілітуючих підстав (тих, що свідчать про те, що злочину не було взагалі). При такому підході до числа реабілітуючих і належить встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Через протиправні дії працівників прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 безпідставно 2 роки 2 місяці 18 днів (з 23.06.2017р. по 10.09.2019р.) незаконно перебував під слідством та судом як підозрюваний та обвинувачений відповідно.

Протягом тривалого періоду ОСОБА_1 був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях і судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя та забезпечення реалізації права на захист та правову допомогу адвоката. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мав для нього та його родини стресові наслідки, він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань.

У звязку з чим у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», яка визначається, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру, згідно із розрахунком (26 місяців * 6000 грн.) + (18 днів * 8 годин * 36,11 грн.) (а.с. 107).

Враховуючи викладене, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 161 199,84 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконних дій посадових осіб Дніпропетровської обласної прокуратури, компенсувати судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року задоволено частково позовні вимоги.

Стягнуто із Державної казначейської служби України (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 159 483,87 грн. (сто п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста вісімдесят три гривні 87 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із Державної казначейської служби України (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 11 872,26 грн. (одинадцять тисяч вісімсот сімдесят дві гривні 26 коп.).

Судові витрати по сплаті судового збору віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві Дніпропетровська обласна прокуратура прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Сторони по справі повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 23.06.2017р. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-1 КК України (умисне неподання суб`єктом декларування декларації про доходи) у кримінальному провадженні № 00000541, відомості про яке внесені до ЄРДР 13.05.2017р. старшим слідчим слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Мурчичем Д.М. (а.с. 5 -7).

31.10.2017р. прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області Листопадом А.М. затверджено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366-1 КК України та направлено його до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для судового розгляду (а.с. 8-12).

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2018 по справі №200/18903/17 (провадження № 1кп/201/217/2018) ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366-1 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 грн. з позбавленням прав обіймати в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях всіх, форм власності посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків строком на два роки (а.с. 13 17).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29.03.2019р. вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2018р. щодо ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження №0000541 щодо ОСОБА_1 за обвинуваченням за ч. 1 ст. 366-1 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 18 26).

Постановою Верховного Суду від 10.09.2019р. ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29.03.2019р. залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення (а.с. 27 - 38).

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Отже, постанова Верховного Суду від 10.09.2019р. по справі №200/18903/17 стосовно ОСОБА_1 є остаточним процесуальним рішенням, яким пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 1 ст. 366-1 КК України визнано незаконним та необґрунтованим.

Отже, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 з моменту повідомлення про підозру, в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій тривало в період з 23.06.2017р. по 10.09.2019р., тобто протягом майже 2-х років, а саме, 26 місяців та 18 днів.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частин 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 23.06.2017р. (дата повідомлення про підозру і) і до 10.09.2019р. (дата постановлення остаточного рішення постанови Верховного Суду, якою залишена без змін ухвала апеляційного суду про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, тобто трохи більше 2-х років (26 місяців і 18 днів).

Як вбачається із позовної заяви, позивачем заявлені вимоги про визначення моральної шкоди, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.194 р. № 266/94-ВР.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Положенням ч. 2 ст. 1 вказаного Закону передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Згідно приписів ст. 12 вказаного Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Статтею 13 вказаного Закону передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 4 вказаного Закону, п. 17 Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого наказом Мінюсту України від 04.03.1996р. № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04.03.1996р. № 3 та Мінфіну України від 04.03.1996 року № 41, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 17 Положення про застосування вказаного Закону, встановлено, що передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст. 13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

Так, по справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004р., суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків, відповідно до ст.23 ЦК України.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не було доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, зважаючи на наступне.

З позовної заяви вбачається, що позивач за весь час кримінального переслідування, переніс великі моральні страждання, почував себе пригніченим, оскільки майже протягом 2-х років відстоював свою невинуватість перед судом, витрачав час на участь у чисельних судових засіданнях.

Стосовно позивача складено повідомлення про підозру, обвинувальний акт. Прокуратурою підтримувалося обвинувачення в судах, після того як рішенням суду апеляційної інстанції провадження закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, прокуратурою подавалася касаційна скарга, яка підтримувалася у Верховному Суді представником обласної прокуратури (а.с. 27). Отже лише 10.09.2019р. - з дня ухвалення Верховним Судом рішення, яким підтримано рішення суду апеляційної інстанції про закриття провадженням, позивач відчув себе вільним від кримінального переслідування.

Колегія суддів вважає, що справа була дуже важливою для позивача, оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, зважаючи на те, що ризикував бути обмеженим у праві, нести тягар матеріальної відповідальності у вигляді великого штрафу, бути протягом певного часу особою, яка притягалася до кримінальної відповідальності, та зазнав інших негативних впливів унаслідок притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, така тривалість розгляду справи мала місце з вини державних органів, і на думку суду, є надмірною і такою, що не відповідає вимозі розумного строку.

Суд апеляційної інстанції враховує, що протягом всього судового провадження позивач не перебував під вартою. Також доказів на підтвердження того, що він, наприклад, страждав на якійсь захворювання, лікувався у період кримінального провадження щодо нього не надав.

Однак, із установлених судом обставин, колегія суддів вважає, що позивачеві довелося прикладати чимало зусиль, щоб нормалізувати своє життя. Завдані моральні страждання призвели до порушення сну, звичайного життєвого укладу.

З огляду на досліджені письмові докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу було завдано моральної шкоди та приходить до висновку, що по відношенню до позивача мали місце незаконні дії, які завдали її моральної шкоди, внаслідок психічного впливу, позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, негативно вплинули на стан її здоров`я, привели до інших негативних наслідків морального характеру.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо незгоди з розміром відшкодування моральної шкоди, зважаючи на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018р. у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019р. у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. № 4 розяснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Також відповідно до п. 9 Постанови вказаної Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із п.п. 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999р. у справі №1-15/99 притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

При визначенні розміру моральної шкоди завданої ОСОБА_1 незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, колегія суддів враховує глибину моральних і душевних страждань останнього, період його перебування під слідством та судом, а саме 26 місяців і 18 днів, а також беручи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності, та погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати з розрахунку 26 мінімальних заробітних плат за кожен повний місяць і за 18 днів 1-го неповного місяця.

Також колегія судді не приймає до уваги доводи апелянта, що суд першої інстанції незаконно прийняв до уваги заяву позивача про збільшення позовних вимог без наявних на то доказів, оскільки Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 01.01.2021р. встановлено мінімальну заробітну плату в розмірі 6 000 грн., тому розмір моральної шкоди, яку слід стягнути на користь ОСОБА_1 (виходячи з розрахунку: (26 х 6000 грн.) + (6000/31 * 18 = 3483,87 грн.)), буде складати - 159 483,87 грн.

Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, колегія суддів вважає розмір моральної шкоди в сумі 159 483,87 грн. не є завищеним, та зазначений розмір знайшов свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи.

Окремо слід зазначити, що, визначаючи розмір відшкодування, суд враховує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача, як потерпілої особи, і не повинен призводити до його збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Також колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо незаконності стягнення шкоди з Державної казначейської служби України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач зазначив у своїй позовній заяві в якості відповідача Державу Україну в особі Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч. 1 ст.170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Така правова позиція узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Відтак, наявність у ДКСУ статусу відповідача у цій справі на правильність вирішення справи не впливає.

Проте, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо порядку виплати моральної шкоди, зважаючи на наступне.

Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою КМУ від 15.04.2015 № 215.

Згідно з Положенням Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади.

Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.

За приписами статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Також, згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями (органів дізнання) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,(попереднього слідства) органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону).

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, а тому Державна казначейська служба України є тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо зміни порядку виплати моральної шкоди, а саме: стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 159 483,87 грн. (сто п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста вісімдесят три гривні 87 коп.).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби України та зміни рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року в частині порядку виплати моральної шкоди.

У іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,376381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року змінити в частині порядку виплати моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 159 483,87 грн. (сто п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста вісімдесят три гривні 87 коп.).

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко