Справа № 583/1175/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Сидоренка Р.В.,

при секретарі Шаміладзе В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Гмирі В.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №5 в місті Охтирці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Охтирської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд, -

встановив:

26.03.2021 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником згідно Договору Дарування від 25 грудня 2003 року житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В 2001 році його син ОСОБА_3 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Остання була зареєстрована за вищевказаною адресою в грудні 2001 року, про що мається відмітка в будинковій книзі за вказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу його сина із ОСОБА_3 народилась донька ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6 , котрі також були зареєстровані за вказаною адресою. З кінця 2013 року спільне життя його сина з дружиною припинилось та вона разом з дітьми переїхала проживати за іншою адресою до іншого чоловіка. З цього часу ані невістка, ані онуки фактично не проживають за адресою своєї реєстрації. В 2017 році невістка зверталась до Охтирського міськрайонного суду Сумської області із позовною заявою про стягнення аліментів на користь дітей. В позовній заяві про стягнення аліментів ОСОБА_3 вказувала своє місце проживання та місце проживання дітей за адресою АДРЕСА_2 . Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року по справі 583/290/17 із його сина ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 гривень щомісяця, з урахуванням індексації, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягувати з 08.02.2017 року. ІНФОРМАЦІЯ_6 його син ОСОБА_3 помер. Шлюб між сином та його дружиною за час його життя не було розірвано, але фактично шлюбні відносини припинились в 2014 році. Фактично із 2014 року відповідачі не проживають за вищевказаною адресою, не зберігають своїх особистих речей в будинку та не приймають участі в утриманні будинку. На даний час позивач у зв`язку з скрутним матеріальним становищем та неможливістю утримувати житловий будинок в якому він не проживає прийняв рішення про відчуження цього житлового будинку, має покупця на нього однак реєстрація відповідачів створює перешкоди у здійсненні ним права розпорядження шляхом укладення договору купівлі-продажу однією з умов укладення якого є відсутність зареєстрованих осіб в будинку. На день подачі позовної заяви до суду колишня дружина сина позивача працює в КЗ «Охтирська ЦРЛ» та старша донька сина ОСОБА_4 вже є повнолітньою особою та працює продавцем в магазині по АДРЕСА_3 . Меншому внуку ОСОБА_6 на день звернення до суду вже виповнилось чотирнадцять років та він самостійно визначив своє місце проживання разом зі своєю матір`ю відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України. В добровільному порядку відповідачі не погоджуються на зняття з реєстрації, в телефонній розмові колишня дружина сина та старша донька відмовились від зняття з реєстрації за вищевказаною адресою. Останнє відоме місце проживання відповідачів є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . На протязі більше семи років відповідачі не мають відношення ані до родини позивача, ані до житлового будинку в якому їх було зареєстровано. Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, зареєстровані в спірному житлі, з 2014 року не проживають в ньому, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування будинком, реєстрація відповідачів у будинку порушує права та законні інтереси позивача на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, що передбачені законодавством України, то вважає наявними підстави для повного задоволення його позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Позивач пояснив, що має намір реалізувати будинок так як не в змозі утримувати його. Наразі є покупець, однак перешкодою в укладенні угоди купівлі-продажу будинку є реєстрація відповідачів у ньому. Відповідачі жодного разу не звертались до нього з вимогами про вселення в будинок, перешкод у цьому він їм не чинив. Колишня невістка з дітьми покинула будинок добровільно, не проживає у ньому, речей не зберігає та не несе будь-яких витрат на його утримання.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , кожна окремо, в судовому засіданні позов не визнали. ОСОБА_3 пояснила, що як вона, так і її донька, були зареєстровані у будинку на умовах постійного проживання з дозволу попереднього власника, матері позивача. Згодом у ньому був зареєстрований її чоловік. У 2006 р. народився спільний син і він вже був зареєстрований за згодою позивача, який на той час вже набув право власності на цей будинок. З часом чоловік став зловживати спиртним і на ґрунті цього влаштовував сварки. У 2016 р. вона вимушена була покинути будинок та перейшла жити до кума (винаймала 2 кімнати). Проте за рік між ними виникли близькі стосунки і вони почали мешкати як чоловік та жінка. Хоча офіційно шлюб із чоловіком вона не розривала. Їй відомо, що чоловік також співмешкав із якоюсь жінкою. Після смерті чоловіка вона не вживала заходів по вселенню до вказаного будинку, оскільки не має наміру в ньому проживати. Їй та її дітям необхідна тільки реєстрація, бо іншого власного житла у неї немає, будинок, у якому вона мешкає із співмешканцем належить його дітям, реєстрація за місцем мешкання матері завадить останній отримувати субсидію.

ОСОБА_4 підтвердила пояснення матері та додатково пояснила, що наразі вона мешкає окремо від матері з молодим чоловіком проте не має можливості зареєструватись за будь-якою іншою адресою. Будь-якого житла у власності не має. Не проживала в будинку з поважних причин, бо до місця навчання було добиратись ближче з місця проживання матері. На проживання у вказаному будинку вона не претендує, взагалі не має такого бажання, заходів щодо вселення у нього не вживала. Проте їй необхідна місцева реєстрація, тому не згодна із заявленою вимогою щодо неї.

06.05.2021 на адресу суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив у якому зазначене наступне. Вона вважає, що позбавлення права її дітей проживати та бути зареєстрованими у будинку по АДРЕСА_1 , значно зашкодить їх розвитку та інтересам. Донька з поважних причин не проживала у спірному будинку, оскількинавчалась в Охтирському коледжу СНАУ і їй зручніше було добиратись до навчання звул. Слобідської, яка знаходиться значно ближче ніж від вул. Береста. 103. Зараз ОСОБА_4 буде поступати до вищого навчального закладу і навчання в ньому також є поважноюпричиною для того, щоб тимчасово не проживати по АДРЕСА_1 .Крім того, життя з її (нині покійним) чоловіком не складалося, вона вимушена булаподати на аліменти щоб утримувати дітей і для того, щоб діти не чули сварок та розбратувимушена була жити з дітьми окремо в їх інтересах і це є поважною причиною, щобфактично не жити у будинку по АДРЕСА_1 .Позивач повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.Крім того, реєстрація місця проживання у будинку не є перешкодою для йоговідчуження згідно Цивільного кодексу України і тому права Позивача непорушуються. У разі винесення судом рішення про припинення права користування житловим приміщенням її з дітьми примусово позбавлять реєстрації і таким чином вони будуть бездомними, які не зможуть ані отримати банківську картку, ані укладати будь-які договори і стануть постійними порушниками статті 197 Кодексу про адміністративні правопорушення України, яка передбачає санкцію за проживання без реєстрації місця проживання. В них немає можливості змінити місце реєстрації.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав наданий зазначеним органом висновок щодо недоцільності задоволення позовних вимог відносно неповнолітнього онука.

Суд проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідка, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування від 25.12.2003 року належить позивачу ОСОБА_1 ..

Згідно довідки виданої Виконавчим комітетом Охтирської міської радиСумської області від 22.03.2021 року, в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована колишня невістка ОСОБА_3 його онуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Син позивача, та чоловік і батько відповідачів відповідно, ОСОБА_3 , який також за життя був зареєстрований у вказаному будинку, помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Позивач згідно довідки про доходи отримує пенсію у розмірі 3233,50 грн. на місяць. У 2006 році переніс оперативне втручання та потребує проведення амбулаторного лікування під наглядом лікаря.

Крім того, позивачу на праві власності належить інше житло, а саме - будинок АДРЕСА_4 , де він наразі й проживає, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 28.08.2012 р.

Як зазначає позивач, реєстрація відповідачів у зазначеному будинку не дозволяє позивачу в повній мірі розпоряджатися будинком на власний розсуд та значно обмежує його законні права, зокрема реалізувати право на отримання субсидії.

В судовому засіданні був допитаний як свідок ОСОБА_8 , який пояснив, що має намір придбати у позивача вказаний будинок, однак перешкодою цьому є реєстрація відповідачів у ньому.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Звертаючись до суду позивач зазначав, що відповідачі з 2014 року залишили спірне житло та з того часу будь-яких намірів проживати не виявляли, не є членами його сім`ї, а проживають в іншому житлі, а тому вони, втратили право на користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим не проживанням ними у спірному приміщенні протягом більше шести років.

Як встановлено судом невістка користувалася спірною квартирою з 2001 року як член сім`ї власників житла. Після народження у 2002 та 2006 р. в будинку також були зареєстровані онуки позивача. З 2012 року відповідач ОСОБА_3 та двоє дітей, які на той час були неповнолітньою та малолітнім відповідно, залишили спірне житло та до теперішнього часу проживають в будинку, якій належить на праві власності іншій особі.

Відповідачі не надали будь-яких належних та допустимих доказів про те, що покинули будинок через нестерпні умови проживання в ньому створені батьком. Із пояснень ОСОБА_3 встановлено, що у неї починаючи з 2017 склались близькі стосунки із чоловіком в будинку якого вони мешкали, вона з ним мешкає в цивільному шлюбі за вказаною адресою. До будинку за місцем реєстрації переїжджати на постійне проживання не бажала і не бажає зараз. Будь-яких заходів по вселенню в будинок не вживала. ОСОБА_4 також пояснила, що наразі налагоджує особисте життя і мешкає із хлопцем вже близько 1,5 року за іншою адресою, наміру проживати в будинку дідуся не має наміру взагалі.

Така свідома поведінка відповідачів свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення та підтверджує неповажність причин не проживання у ньому.

З огляду на викладене вимоги позивача щодо зазначених відповідачів підлягають повному задоволенню.

Стосовно вимоги до неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 суд прийшов до наступного.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради відповідно до свого висновку вважає недоцільним визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки батько наразі неповнолітнього ОСОБА_6 за життя був зареєстрований за цією адресою. Позбавлення права на користування житловим приміщенням неповнолітнього призведе до порушення прав останнього як користувача цим приміщенням та потягне за собою позбавлення щодо реалізації низки інших прав.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Суд відкидає доводи сторони позивача із приводу того, що оскільки неповнолітній ОСОБА_6 наразі досяг 14 річного віку, то він самостійно обрав місцем свого мешкання місце проживання матері, адже усвідомлювати наслідки відсутності у жилому приміщенні понад один рік без поважних причин дитина здатна після досягнення 14-річного віку та лише після цієї дати починається перебіг річного строку за статтею 405 ЦК України. Наразі річний строк з моменту досягнення ОСОБА_6 чотирнадцятирічного віку, ще не сплив.

Також суд відкидає доводи сторони позивача про те, що смерть батька автоматично позбавляє його сина права на проживання у вказаному будинку, так як ані він особисто, ані його матір у власності будь-якого іншого житла не мають. Позивач для дитини не є сторонньою особою та дитина не може бути позбавлена права на користування житлом.

Тому у цій частині позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 391, 406 ЦК України, ст. ст. 11-13, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 267-268, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Охтирського міськрайонного суду Р.В.Сидоренко