Справа №: 343/309/21
Провадження №: 2/0343/258/21
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року м. Долина

Долинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

судді - Монташевич С. М.,

з участю: секретаря судового засідання - Шикор Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Долинського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 343/309/21 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Долинської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Долинської міської ради,

за участю: представника позивача - адвоката Андрійовича Я.Ф.,

представника відповідача - Федор М.М. ,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції сторін:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Долинської міської ради, в якому просить визнати дії суб`єкта владних повноважень - відповідача, які виразилася у прийнятті рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » та Свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 », серія НОМЕР_2, протиправними, а рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » та Свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 », серія НОМЕР_2 - протиправним, незаконним і скасувати його, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати, в т.ч. й за надання правничої допомоги.

Свої вимоги мотивує тим, що його тітка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої він є, проживала в гуртожитку по АДРЕСА_1 в кімнаті № 37 житловою площею 12 кв.м. На підставі рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 25.11.2004 № 473, ОСОБА_3 , як наймачеві, було видано ордер на зазначену вище житлову площу. 03 жовтня 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, зареєстрований секретарем Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області в реєстрі за № 15, згідно з яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, заповіла йому, позивачу. 07 жовтня 2016 року заповідачка виготовила у ФОП ОСОБА_4 на кімнату АДРЕСА_1 , технічний паспорт, інвентаризаційний номер 154. Також 07.10.2016 Долинською міською радою Івано-Франківської області було видано довідку № 3739 про те, що ОСОБА_3 проживає одна за адресою: АДРЕСА_1 .

24 жовтня 2016 року виконавчим комітетом Долинської міської ради Івано-Франківської області ухвалено рішення № 218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 ». Тоді ж, 24.10.2016 виконавчим комітетом Долинської міської ради Івано-Франківської області було видано за підписом міського голови Володимира Гаразда Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2, яке «посвідчує, що одна кімната АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_3 . Однак 28 жовтня 2016 року, через чотири дні після отримання Свідоцтва про право власності на житлову квартиру, ОСОБА_3 померла, у зв`язку з чим просто не встигла здійснити реєстрацію права власності на квартиру в державного реєстратора Долинської міської ради, як то зазначено в пункті 3 рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 24 жовтня 2016 року № 218.

Маючи намір успадкувати зазначену вище квартиру за заповітом, він почав виготовляти відповідні документи:

- 15 серпня 2017 року отримав у Івано-Франківському ОБТІ довідку № 249 про технічні характеристика квартири;

- 20 вересня 2019 року отримав висновок про вартість об`єкта оцінки - квартири АДРЕСА_1 ;

- 17 лютого 2020 року він, як спадкоємець за заповітом, звернувся до Долинського районного суду Івано-Франківської області з позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно ОСОБА_3 , а саме на: квартиру АДРЕСА_1 ; будинковолодіння АДРЕСА_6 ; земельну ділянку площею 0,8703 га, кадастровий номер :02:001:0146 з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Але 10.03.2020 відповідачем Долинською міською радою було подано до суду відзив на його позов, з якого йому стало відомо про те, що 11.08.2017 виконавчим комітетом Долинської міської ради Івано-Франківської області ухвалено оскаржуване рішення № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 року № 218. Таким чином, стало зрозумілим, що суд не зможе визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки є рішення виконкому міської ради про скасування раніше прийнятого рішення виконкому про надання у власність спадкодавцю ОСОБА_3 зазначеної вище квартири і свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на цю квартиру.

Вважає, що зазначене рішення відповідача є протиправним і підлягає скасуванню з огляду на таке:

- спадкодавець ОСОБА_3 померла через чотири дні після прийняття рішення виконавчим комітетом і надання їй свідоцтва про право власності на квартиру, тому вона просто фізично не встигла його зареєструвати у реєстратора;

- в пункті 3 рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 року № 218» взагалі не зазначено будь-якого терміну його виконання, а отже - воно безстрокове щодо його виконання. Тобто, термін державної реєстрації права власності на квартиру у державного реєстратора Долинської міської ради рішенням виконкому не встановлено;

- органи місцевого самоврядування мають право скасовувати чи змінювати власні рішення, рішення виконавчого комітету та посадових осіб ОМС, але виключно за умови, що таке рішення є нормативним. Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. З огляду на викладене, випливає беззаперечний висновок про те, що рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » є актом індивідуальної, а не нормативної дії, а тому скасування його іншим рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 року № 218» є незаконним.

Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому він просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, керуючись таким:

- у позовній заяві позивач зазначає, що його тітка ОСОБА_3 проживала у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Однак, із матеріалів долучених позивачем до позовної заяви вбачається, що вона фактично проживала у с. Солуків (що підтверджується копією заповіту від 03.10.2016) і померла у с. Солуків (що підтверджується свідоцтвом про смерть);

- згідно з рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради від 24.10.2016 №218, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передано у приватну власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення було підготовлено свідоцтво про право власності від 24.10.2016 серія НОМЕР_2 , яке підлягало державній реєстрації. Однак, вказане свідоцтво про право власності не було зареєстровано ОСОБА_3 в органі державної реєстрації прав відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що міській раді стало відомо із відповіді Долинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 25.07.2017 № /06-20.

Оскільки рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 24.10.2016. №218 не було виконано та не було зареєстровано свідоцтво про право власності від 24.10.2016 серія НОМЕР_2 , особою якої воно стосувалося, і вказана особа померла, тому рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради від 11.08.2017 №158 було скасовано рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 », а також було скасовано свідоцтво про право власності, видане на підставі вказаного рішення. Тобто, оскільки ОСОБА_3 не зареєструвала право власності на кімнату АДРЕСА_1 , остання не набула права власності на вказане нерухоме майно, а тому вказана кімната не може входити до спадкового майна ОСОБА_3 . Кімната АДРЕСА_1 належить до житлового фонду Долинської міської ради;

- у позовній заяві позивач посилається на Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009, однак приходить до неправильного переконання про те, що «органи місцевого самоврядування мають право скасовувати чи змінювати власні рішення, рішення виконавчого комітету та посадових осіб органу місцевого самоврядування, але виключно за умови, що таке рішення є нормативним.». Орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позивач у позовній заяві зазначає, що «таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення». Однак, рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 24.10.2016 №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » стосується громадянки ОСОБА_3 (яка є суб`єктом правовідносин) і громадянка ОСОБА_3 не може заперечувати проти його припинення. Також у Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 вказано, що: «Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання». Проте вищевказане рішення виконкому від 24.10.2016 №218 не було виконано громадянкою ОСОБА_3 .

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп/1997, на підставі зазначеного пункту перехідних положень Конституції України правомірним є поширення юрисдикції Конституційного Суду України з питань про відповідність Конституції України правових актів, прийнятих до набуття чинності Конституцією України, тільки на нормативні правові акти, враховуючи, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

На підставі вищезазначеного, ненормативний акт, це індивідуальний акт, застосування якого адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, регулює конкретну життєву ситуацію (певні правовідносини), дія такого акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин. Отже, право на оскарження ненормативного акта надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується;

- право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 мала гр. ОСОБА_3 . Рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 24.10.2016 №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » та рішення від 11.08.2017 №158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 №218» стосуються прав гр. ОСОБА_3 . Оскаржуване рішення не стосуються позивача й відповідно не порушує його прав, свобод та інтересів, у зв`язку з чим відсутні підстави для його оскарження останнім.

Таким чином, у даній справі з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги (неналежний позивач), що є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено, а також відсутні підстави для звернення позивача в інтересах інших осіб. Виконавчий комітет Долинської міської ради діяв в межах і в спосіб визначений законодавством України.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак його представник - адвокат Андрійович Я.Ф. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у ньому, надав пояснення, що відповідають обгрунтуванню позову та додатково наголосив, що 28 жовтня 2016 року, через чотири дні після отримання свідоцтва про право власності на житлову квартиру, ОСОБА_3 померла, тому й не встигла зареєструвати своє право власноті на цю квартиру. Крім того, у пункті 3 рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 11 серпня 2017 року № 158 не зазначено будь-якого терміну його виконання, а отже, воно безстрокове щодо його виконання. При цьому принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю застосовується не завжди, інколи важливіше, коли нерухоме майно було введено в експлуатацію, чи коли особа набула право на таке майна, чи вона вживала заходів для реалізації такого свого права. ВС неодноразово зазначав, що сама державна реєстрація не є способом набуття права власності, а є хоча і необхідною, але похідною умовою від певного юридичного факту, на підставі якого в особи право власності виникає чи переходить, тобто є лише засобом підтвердження набуття чи припинення права власності особи на майно. Крім того, спадщина є особливим об`єктом цивільного права, що складається з майнових прав та майнових обов`язків. Інакше кажучи, до складу спадщини входить не квартира або будинок, а право на них. Спадкодавець реалізувала своє право на приватизацію квартири, а саме звернулася з відповідною заявою до виконкому Долинської міської ради, оформила технічну документацію на квартиру, отримала відповідне рішення виконавчого комітету та свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомості (житло), однак не встигла закінчити приватизацію, зареєструвати своє право власності на вищевказану квартиру у зв`язку зі смертю. Відповідно таке право ввійшло до складу спадщини. Позивач є спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 . Тобто, в даному випадку мають місце не правовідносини, які регулюються Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", а спадкові правовідносини, які регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України. Спадщина є визначальною категорією для спадкування в цілому, оскільки за її відсутності спадкування не відбувається. При складанні заповіту визначається те, право на яке майно заповідається. Але це не обов`язково. Заповіт може не містити такої конкретики (напр., зазначається, що спадкодавець заповідає «все своє майно»). Складовими спадщини в такому випадку є спадковий актив та спадковий пасив. Спадковий актив становлять права, а спадковий пасив - відповідно обов`язки спадкодавця. У ст. 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять ті права та обов`язки, які мав за життя спадкодавець, а не ті, що виникли внаслідок його смерті. Порівняння ст. 1218 та п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України породжує питання: чи входить до складу спадщини право власності, якщо воно припиняється у разі смерті власника. Адже ст. 1218 ЦК з її формулюванням щодо входження до складу спадщини лише тих прав та обов`язків, які не припинилися внаслідок смерті спадкодавця не дозволяє включити його до складу спадщини. Проте, якби такий висновок виходив із вказаних двох статей, то до складу спадщини ніколи не входило б право власності, і тоді не успадковувалися б права на жодне майно, а спадкувалися б лише право вимоги та майнові обов`язки. Звичайно, що цього бути не може, оскільки в спадкових відносинах саме правонаступництво має основоположне значення для набуття права власності спадкоємцями. Тому не можна вести мову про припинення цього права в померлого і виникнення його заново в спадкоємців. Незважаючи на явне непорозуміння між ст. 1218 та ч. 1 ст. 346 ЦК України, ані в нотаріальній, ані в судовій практиці не виникають проблеми, породжені відмовою включення до складу спадщин права власності з підстав його припинення смертю спадкодавця. З огляду на це у позивача, як спадкоємця, є право успадкувати житло спадкодавця, хоч воно й не було з поважних причин зареєстроване.

Щодо оскаржуваного позивачем рішення виконкому, то, по-перше, виконавчий комітет міської ради не вправі скасовувати власні рішення, це має право зробити тільки рада. По-друге, рада може скасувати рішення, але тільки нормативного характеру, а скасоване оскаржуване ним рішення виконавчого комітету не є рішенням нормативного характеру, а актом індивідуальної дії, що стосується персональної особи - спадкодавця, яка почала його виконувати. Тобто, відповідно до приписів цього рішення виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, які особа почала реалізовувати і з незалежних від неї причин вона не може заперечити проти їх зміни чи припинення.

Вважає, що позов є підставним, і підлягає до задоволення, про що і просив суд.

Представник відповідача виконавчого комітету Долинської міської ради Федор М.М. в судовому засіданні підтримала поданий відзив на позов та вказала, що рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 24.10.2016 №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » не може бути виконане іншою особою. Виходи із Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на таку приватизацію мали б тільки особи, які з нею проживали. Оскільки ОСОБА_3 проживала одна, будь-яка інша особа немає права на приватизацію її квартири. Крім цього, ОСОБА_3 не набула права на майно, відповідно і спадкоємці не мають права на нього. Таким чином, ОСОБА_1 не є належним позивачем, бо оскаржуване рішення його не стосується, не може бути ним виконане, що є ще однією з підстав для відмови у позові.

Спір між сторонами не вирішений.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:

ухвалою від 24.02.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін.

15 березня 2021 року відповідачем подано відзив на позов.

Ухвалою суду від 07.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

26 квітня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, однак ухвалою суду від 26.04.2021 клопотання представника позивача про долучення до справи відповіді на відзив виконавчого комітету Долинської міської ради залишено без розгляду.

03 червня 2021 року після дослідження всіх доказів у справі з участю представників сторін від обох сторін надійшли заяви про закінчення розгляду справи у їх відсутності, в яких позивач також просить його позов задовольнити з підстав викладених у ньому та на підставі доказів і пояснень, наданих під час судових слухань, а представник відповідача - позовні вимоги не визнає та просить у позові відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, тому протокольною формою ухвали суд постановив закінчувати розгляд справи у відсутності сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Солуків Долинського району Івано-Франківської області померла ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 01.11.2016 Долинським РВ ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області, актовий запис №239 (а.с.19).

03 жовтня 2016 року секретарем виконкому Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області Галиною Кудибин посвідчено заповіт ОСОБА_3 , зареєстровано в реєстрі за №15, згідно з яким заповідачка все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 . Даний заповіт не змінений і не скасований, про що свідчить відмітка на зворотній його стороні (а.с.13).

Як вказано в архівному витязі з рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 25 листопада 2004 №473 «Про перереєстрацію мешканців гуртожитків по АДРЕСА_1 », виконавчий комітет Долинської міської ради вирішив, зокрема видати мешканцям гуртожитків по АДРЕСА_1 ордери на житлову площу згідно додатку (п.1 рішення) та надати ОСОБА_3 кімнату АДРЕСА_9 , житловою площею 12 м.кв. Склад сім`ї - 1 чол. - ОСОБА_3 - наймач (п.112 рішення) (а.с.12).

Відповідно до технічного паспорта на квартиру (кімнату, житловий блок, секцію) АДРЕСА_1 , виготовленого 07.10.2016 за замовленням ОСОБА_3 , кімната за вказаною адресою розташована на IV поверсі V поверхового будинку та складається з однієї кімнати загальною, в тому числі, житловою площею 11,7 кв.м (а.с.14-15).

Згідно з даними довідки № 249 від 15.08.2017 ОКП Івано-Франківського ОБТІ, яка, крім технічних характеристик кімнати АДРЕСА_1 , містить також вказівку на те, що в ході проведення обстеження 15.08.2017 встановлено, що технічні характеристики однієї кімнати відповідають даним технічного паспорта від 07.10.2016. Реєстрація права власності на даний об`єкт в ОКП "Івано-Франківське ОБТІ" не проводилась (а.с.20).

Відповідно до даних довідки №3739 від 07.10.2016 Долинської міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована лише одна особа - ОСОБА_3 (а.с.16).

24 жовтня 2016 року рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області №218 «Про передачу у власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 » вирішено передати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність (п.1), затвердити наступний розрахунок: безоплатно приватизована площа - 11,7 кв.м; площа санітарної норми - 31,0 кв.м; відновна вартість - 2,04 грн; кількість кімнат - 1; використана сума Житлового чеку - 0,83 грн; невикористана сума житлового чеку - 3,37 грн (п.2), державну реєстрацію прав власності на квартиру провести у державного реєстратора Долинської міської ради (п.3) (а.с.17, 32, 50).

Цього ж дня, 24 жовтня 2016 року, на підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Долинської міської ради Івано-Франківської області № 218 від 24.10.2016, видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 , яке посвідчує, що одна кімната АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_3 Одна кімната № 34 , приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа кімнати № 34 становить 11,7 кв. м, житлова площа -11,7 кв.м, а відновна вартість на момент приватизації - 2,04 грн. Характеристика кімнати та їх обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва (а.с.18).

З інформації, викладеної у листі від 25.07.2017 Долинським РВ ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області, направленому Долинській міській раді, остання довідалася, що вказаним відділом складений актовий запис про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Солуків Долинського району Івано-Франківської області (а.с.52).

11 серпня 2017 року рішенням №158 виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 №218» вирішено скасувати рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » та скасувати свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 », серія НОМЕР_2 (а.с.11, 32 зворотна сторона, 51).

Згідно з даних інформаційної довідки №202981720 від 04.03.2020, інформаційної довідки №247850945 від 12.03.2021 та інформаційної довідки №247851820 від 12.03.2021, сформованих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, інформація про реєстрацію права власності на кімнату АДРЕСА_1 відсутня, як і відсутня за частковим співвпадінням за пошуком по даних РНОКПП (а.с.33, 53, 54).

Відповідно до висновку ТзОВ «ЕКА-Захід» за замовленням ОСОБА_1 про вартість об`єкта оцінки - кімнати №34, загальною площею 11,7 кв.м по АДРЕСА_1 , її ринкова вартість станом на дату оцінки - 20.09.2019 - становить 42900 грн (а.с.21, 22-24).

ОСОБА_1 звертався до Долинського районного суду Івано-Франківської області із позовом по визнання права власності на спадкове майно, в тому числі і на вищевказану квартиру (кімнату) (а.с.25-29), де у справі №343/299/20 Долинською міською радою було подано відзив на позов, з якого позивач довідався про наявність рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » та скасування свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 », серія НОМЕР_2 (а.с.30-31).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19.05.2020 у справі №343/299/20 визнано за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_6 та земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,8703 га, кадастровий номер: :02:001:0146, що належали його тітці ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.34-35).

Таким чином, ОСОБА_1 не зміг оформити свої спадкові права на квартиру АДРЕСА_1 , яка була передана у власність спадкодавцю ОСОБА_3 , відповідно між сторонами виник спір щодо незаконності дій виконавчого комітету Долинської міської ради, які виразилася у прийнятті рішення від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218" та наявності підстав для визнання незаконним і скасувати спірного рішення.

Оцінка суду:

суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши їх письмові заяви, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, вважає, що даний позов підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

24 жовтня 2016 року рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » вирішено передати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність. У п. 3 рішення зазначено: державну реєстрацію права власності на квартиру провести у державного реєстратора Долинської міської ради.

На підставі даного рішення 24 жовтня 2016 року видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 , яке посвідчує, що одна кімната АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , яка приватизована нею згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , яка 03 жовтня 2016 року склала заповіт, згідно з яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 .

Тобто, через чотири дні після отримання свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 24 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 помирає, не встигнувши зареєструвати своє право власності на вказану кімнату (квартиру) АДРЕСА_1 . При цьому, всі необхідні дії для приватизаціі вказаної кімнати нею виконані, в тому числі, які засвідчують її бажання приватизувати це майно.

Про те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 , який прийняв спадщину після смерті тітки свідчить і вищеописане рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19.05.2020 у справі №343/299/20. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто обставини, встановлені у вказаному рішенні суду у справі з участю тих самих сторін додатковому доказуванню не підлягають, що відповідає положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Однак, 11 серпня 2017 року рішенням №158 виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 №218» вирішено скасувати вищевказані рішення виконавчого комітету від 24.10.2016. №218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 » та свідоцтво про право власності серія НОМЕР_2 від 24.10.2016.

Орган приватизації - виконавчий комітет Долинської міської ради Івано-Франківської області в своїй діяльності керується Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009, зареєстрованим Міністерством юстиції України 29.01.2010р. за № 109/17404.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

У п. 17-18 вказаного Положення визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви, та подає, зокрема, оформлену заяву на приватизацію квартири; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру; довідку про склад сім`ї та займані приміщення; копію ордера про надання жилої площі; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського (щодо громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи) житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України по справі № 6-121цс13 від 11.12.2013, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Аналогічні висновки викладені і в Постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 752/6593/18 (провадження № 61-1036св19), від 9 лютого 2018 року у справі № 719/179/17 (провадження № 61-1728св 17), від 27 березня 2019 року у справі № 669/629/16-ц (провадження № 61-19598св18).

Таким чином, для спадкування права на квартиру, яка перебуває у процесі приватизації необхідне дотримання двох умов: постійне проживання спадкодавця у приміщенні, яке підлягає приватизації, та його особисте звернення до органів приватизації.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

У справі, яка розглядається встановлено, що ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За життя вона виготовила технічну документацію на кімнату, в якій проживала, та звернулась до виконкому Долинської міської ради Івано-Франківської області з метою приватизації квартири (кімнати у гуртожитку). Рішенням виконкому їй передано у власність вищевказану квартиру. Тобто, факт проживання нею у спірній кімнаті та її право на її приватизацію в той час не заперечувалося відповідачем. Також ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 від 24 жовтня 2016 року, яке посвідчує, що одна кімната № 34 , загальною площею 11,7 кв.м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка приватизована нею згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», дійсно належить їй на праві приватної власності. Однак зареєструвати своє право власності вона не встигла, оскільки через чотири дні, ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла.

Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою.

В матеріалах справи наявні належні та допустимі доказів з приводу звернення спадкодавця ОСОБА_3 до органу приватизації з належно оформленою заявою про приватизацію спірної квартири (кімнати) та її розгляду і вирішення на користь останньої.

Відповідно до її спадкоємця - позивача ОСОБА_1 , виходячи з вищенаведеного, у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Відтак своїми діями, які виразилася у прийнятті рішення від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218" відповідачем було порушено права ОСОБА_1 , як спадкоємця померлої заповідачки.

Приймаючи до уваги, що на момент смерті, тобто на момент відкриття спадщини, спадкодавцеві ОСОБА_3 належало право на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вона у встановленому законом порядку скористалася правом на її приватизацію, а також те, що позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом, який належним чином прийняв спадщину померлої, про що свідчать вищеописані докази, суд приходить до висновку про те, що права ОСОБА_1 при прийнятті оскаржуваного рішення були порушені відповідачем, тому останнє підлягає скасуванню, а дії виконкому з даного приводу незаконними, тобто позов підлягає до задоволення.

Крім цього, слід зауважити, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас, у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення й у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) № 7-рп/2009, Справа №1-9/2009 встановлено, зокрема в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, згідно вказаного Рішення Конституційного Суду України органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, тому ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а відтак вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, стосовно скасування актів органів місцевого самоврядування Конституційним судом України закріплено кілька правових позицій, застосування яких, як випливає зі змісту рішення КСУ, пов`язується з юридичними ознаками акта органу місцевого самоврядування та підставами його скасування.

Так, за загальним правилом, органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Орган місцевого самоврядування вправі за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Разом з тим, у разі, якщо ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, то вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13.

У п. 18 ст. 4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Пунктом 19 статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк;

Визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Отже, рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218 «Про передачу у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 », є актом індивідуальної, а не нормативної дії, а тому скасування його іншим рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року № 158 без згоди особи, якої воно стосується, є незаконним.

Більше того, ч. 9 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Виходячи з наведених положень Закону, фактично питання про скасування рішення виконавчого комітету ради повинно розглядатися радою, а не самим виконавчим комітетом.

За таких обставин відповідач був не вправі скасовувати власне рішення від 24.10.2016 № 218, яке, окрім іншого, є актом індивідальної дії.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Розподіл судових витрат:

питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.8). Інших доказів про понесені судові витрати, в тому числі про витрати на професійну правничу допомогу, які він просить стягнути у позовній заяві, у встановлені строки не подано та про них не заявлено.

Беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про задоволення позову повністю, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 840,80 грн сплаченого судового збору.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.3, 19, 140 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) № 7-рп/2009, Справа №1-9/2009, ст.ст. 16, 1216, 1218 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 247 ЦПК України, ст. 4 КАС України, ст.ст. 1, 2, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII, ст.ст. 59, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР», п.п.17-18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009, зареєстрованим Міністерством юстиції України 29.01.2010р. за № 109/17404 та керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Долинської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Долинської міської ради задовольнити.

Визнати дії виконавчого комітету Долинської міської ради, які виразилася у прийнятті рішення від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218" незаконними.

Рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року № 158 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.10.2016 № 218" визнанти незаконним і скасувати його.

Стягнути з виконавчого комітету Долинської міської ради на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Долинський районний суд Івано-Франківської області, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач: виконавчий комітет Долинської міської ради, що знаходиться за адресою: м. Долина, проспект Незалежності, 5 Калуського району Івано-Франківської області, .

Повний зміст рішення суду буде складено до 13 червня 2021 року.

Суддя Долинського районного суду С. М. Монташевич

Текст повного судового рішення складено 14 червня 2021 року.