ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5437/21 Справа № 202/7120/20 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з 19.10.1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . У дружини на той час від першого шлюбу було двоє дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яких він виховував як батько, вони і називали його батьком. Сім`я проживала в квартирі АДРЕСА_1 . В квартирі проживали і батьки відповідачки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Квартира була приватизована, кожний має право власності на 1/5 частку квартири. За кошти всіх дорослих членів сім`ї був придбаний будинок АДРЕСА_2 , в якому зареєструвався ОСОБА_6 , знявшись з реєстрації в квартирі. Після одруження синів позивач з дружиною переїхали проживати в село до батьків, однак в квартирі залишилися меблі, особисті речі. Влітку 2020 року позивача вигнали з батьківського будинку та відповідач ОСОБА_1 заявила, що жити з ним не буде та в подальшому звернулася до суду з позовом про розлучення. В даний час він вимушений орендувати житло, оскільки в спірну квартиру йому не надає доступу відповідач ОСОБА_1 . Спірна квартира є єдиним його місцем проживання. Відповідачі порушують його права як власника щодо користування зазначеним майном. Документи щодо приватизації квартири знаходяться у відповідача ОСОБА_1 . Оскільки мирним шляхом вирішити питання не можливо, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просив суд усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 і вселити його в дану квартиру та стягнути судові витрати по справі з відповідачів.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі по 210 грн. 20 коп. з кожного.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають вимогам закону.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення у даній справі відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно з ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно, може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, що pгідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданого 08.09.1993 року Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 08.09.1993 року за №И-1601 квартира АДРЕСА_1 ) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Право власності позивача зареєстроване у КП МБТІ в реєстровій книзі за №2и-44.

Згідно з відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДВС в квартирі АДРЕСА_1 ) зареєстровані ОСОБА_1 , з 30.07.1981 року, ОСОБА_3 , з 20.02.2003 року, ОСОБА_4 з 06.05.2005 року, ОСОБА_5 з 11.12.1997 року.

Відповідно до паспорту Серії НОМЕР_1 , виданого Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 13 травня 2003 року, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: кв. АДРЕСА_1 ) з 05 листопада 1992 року.

З наданого позивачем листа Індустріального відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області №45.2/303-Ид від 20.11.2020 року вбачається, що відповідачами чиняться перешкоди у користуванні позивачем належної йому часткою квартири, з приводу чого позивач звертався до правоохоронних органів, якими проводилися перевірки викладених фактів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач, як співвласник квартири, місце проживання якого в ній зареєстроване, має беззаперечне право на вселення до неї. Крім того, відповідачами чиняться перешкоди у користуванні позивачем належної йому часткою квартири, відповідачами не представлено доказів забезпечення можливості позивачу вільного доступу до спірної квартири. Так, відповідач ОСОБА_3 вказав на те, що позивач з 2015 року не має ключів від спірної квартири, та на його вимогу ключі йому відповідачами не надані.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неможливість вселення позивача до квартири з огляду на те, що він не є членом сім`ї відповідачів, є безпідставними, оскільки спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, що дає право позивачу на вселення.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що у зв`язку з заходами запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID 19 вона не має можливості вселити та виділити ізольоване окреме приміщення для позивача, який не надав суду довідку про те, що він не хворіє на COVID 19, що ставить під загрозу життя членів її сім`ї є необґрунтованими, так як вони не є підставами для відмови в захисті права власності позивача та не є такими, з якими закон пов`язує можливість відмови в захисті порушеного права позивача.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, доводи апеляційної скарги також були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко