Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2021 Справа №607/4572/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання - Хамелко О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 , відповідачки - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до відповідачки ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 27 лютого 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що від шлюбу із відповідачкою ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . Внаслідок відсутності взаєморозуміння та різних поглядів на життя, ведення побуту і виховання дитини, між ними практично припинилися подружні відносини, вони втратили почуття любові та поваги, а шлюб існує лише формально. З цих підстав позивач просить шлюб розірвати, проти примирення заперечує, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам їх малолітнього сина. При цьому, вказав, що спору з приводу визначення місця проживання дитини немає, оскільки вони із відповідачкою погодили, що малолітній син залишиться проживати із матір`ю, а він ( ОСОБА_1 ) братиме участь у його матеріальному забезпеченні та вихованні.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

09 квітня 2021 року відповідачка ОСОБА_3 пред`явила до суду зустрічний позов до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів, у якому просить стягнути із ОСОБА_1 на її користь аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 гривень, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них із відповідачем народився син ОСОБА_4 , який проживає разом із нею. Однак, самостійно вона не спроможна належним чином забезпечити сина усім необхідним, а тому, вважає, що відповідач, будучи здоровою працездатною особою та не маючи на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб, має можливість сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 2000 гривень, щомісячно. Також, зазначає, що відповідач має постійний заробіток, оскільки зареєстрований як фізична особа-підприємець, розмір доходу якого складає не менше 10000 гривень у місяць, має у власності нерухоме майно та транспортний засіб. З цих підстав просила позов задовольнити.

09 квітня 2021 року судом прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом та постановлено ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання.

У підготовчому судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримали та просили задовольнити. При цьому, відповідач визнав зустрічний позов ОСОБА_3 про стягнення аліментів та не заперечив щодо стягнення із нього аліментів у сумі 2000 гривень, щомісячно.

Відповідачка ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні не заперечила щодо розірвання шлюбу між нею та відповідачем, разом із цим підтримала пред`явлений нею зустрічний позов про стягнення аліментів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Судом установлено:

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 вступили у зареєстрований шлюб 27 лютого 2014 року, про що складено актовий запис №214 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, яким 27 лютого 2014 року видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , про що складено актовий запис №678 Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яким 29 березня 2016 року видане свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Сімейне життя сторін не склалося. Внаслідок різних характерів та поглядів на життя між ними часто виникають непорозуміння, що призвело до того, що вони не підтримують подружніх відносин, між ними втрачені почуття любові, поваги та взаєморозуміння, шлюб носить формальний характер.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, приходить до переконання,що позов підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав:

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Статтею 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що між сторонами втрачено почуття любові та поваги, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер.

Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання, а позов ОСОБА_3 - до задоволення.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 2 статті 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Сторонами не заперечувався той факт, що малолітній син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 .

Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Згідно частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень.

Відповідно до частини другої статті 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав малолітнього сина сторін на рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить до переконання, що зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, підлягає до задоволення.

Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 5, 89,141, 264, 265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 27 лютого 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №214.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 09 квітня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави 908 гривень судового збору.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення про стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення 24 травня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка