ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року

м. Харків

справа № 640/688/17

провадження №22-з/818/80/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Супрун Я.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Харківській області,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові заяву ОСОБА_2 про роз`яснення рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року,

у с т а н о в и в:

У січні 2017 року Головне територіальне управління юстиції (далі ГТУЮ) у Харківській області звернулося до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом про визнання утримання ОСОБА_3 малолітньої ОСОБА_4 на території України незаконним, повернення ОСОБА_4 до місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, просив зобов`язати ОСОБА_3 передати малолітню ОСОБА_4 батькові ОСОБА_1 , який приїде в Україну для забезпечення повернення дитини; покласти на позивача витрати, пов`язані з поверненням дитини до Федеративної Республіки Німеччина.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ГТУЮ у Харківській області, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ГТУЮ у Харківській області, задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 серпня 2017 року скасовано. Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ГТУЮ у Харківській області, задоволено частково. Визнано незаконним утримування ОСОБА_3 на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалено повернути неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання до Федеративної Республіки Німеччини за адресою: АДРЕСА_1 . Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_3 передати неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини на територію Федеративної Республіки Німеччини.

Постановою Верховного Суду від 4 липня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.

5 лютого 2021 року ОСОБА_3 подала заяву про роз`яснення рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року. Обґрунтовуючи свою заяву посилається на те, що рішення на теперішній час не виконано, перебуває на примусовому виконанні у Міжрайонному ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та м. Лозова СМУЮ (м. Харків). Просить роз`яснити, чи є рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року рішенням суду про відібрання дитини; чи дане рішення є судовим рішенням, що за своєю суттю визнає незаконним утримання ОСОБА_4 на території України та зобов`язує ОСОБА_3 вчинити певні дії, як це передбачено резолютивною частиною рішення?

Частиною 3 статті 271 ЦПК України передбачено, що суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви про роз`яснення рішення.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що заяву ОСОБА_3 про роз`яснення рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Із змісту статті 271 ЦПК України вбачається, що роз`яснення рішення суду це уточнення, більш чітке і зрозуміле викладення справжнього його змісту. Зрозумілість рішення полягає в тому, що його резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення.

Як правило, роз`ясненню підлягає резолютивна частина рішення суду, яка повинна містити чіткі формулювання щодо вирішення спірного правовідношення або інших заявлених вимог.

При цьому особи, які ініціювали роз`яснення, у відповідній заяві мають вказати: що саме у резолютивній частині рішення є незрозумілим; які варіанти тлумачення рішення; як саме невизначеність та нечіткість резолютивної частини рішення суду може вплинути на ефективність його виконання.

Як вбачається з роз`яснень, наданих в пункті 21 постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання.

Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини 1 статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц (провадження №14-199цс19).

Відповідно до частини 1 статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини 1 статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Згідно пунктів 2-5 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У постанові від 26.11.2019 по справі №241/402/19 (61-8390св19) КЦС ВС дійшов висновку, згідно якого якщо судом або органом опіки та піклування місце проживання дитини не встановлено, то вимога про відібрання дитини та повернення іншому з батьків є передчасною.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час розгляду даної справи було встановлено, що у рішенні Окружного суду Фрайзінгу (ФРН) у справі №4 F 543/16 від 26.07.2017 про передачу ОСОБА_5 батькові дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виключного права щодо визначення місця перебування дитини і передачу дитини батькові, зазначено про прийняття тимчасового розпорядження про передачу дитини позивачу та неможливість за теперішніх обставин прийняти остаточне рішення про батьківську опіку.

У мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року по даній справі міститься роз`яснення, що задовольняючи позов про повернення дитини до місця її постійного проживання, апеляційний суд вирішив справу із врахуванням вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та не приймав рішення про розлучення матері з дитиною. ОСОБА_4 має бути повернута до ФРН тим з батьків, хто змінив її місце проживання без згоди іншого, тобто ОСОБА_3 . Лише у випадку, якщо ОСОБА_3 не поверне добровільно дитину за місцем проживання, дитина буде передана батькові для забезпечення її повернення на територію ФРН.

За таких обставин судова колегія, вважає, що резолютивна частина рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року є зрозумілою та не підлягає уточненню, жодних сумнівів чи розбіжностей під час тлумачення змісту цього рішення не вбачається.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року містить чіткі формулювання щодо вирішення спірного правовідношення, є точним та однозначним, суперечливих варіантів його тлумачення не вбачається.

Крім того, заявником не зазначено, що саме у резолютивній частині рішення є незрозумілим; як саме невизначеність та нечіткість резолютивної частини рішення суду може вплинути на ефективність його виконання.

Отже, заяву ОСОБА_2 про роз`яснення рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 260, 271, 381, 369, 382, 389 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про роз`яснення рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст ухвали складений 31 травня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук