Справа № 303/7784/20
2/303/441/21
Номер рядка статистичного звіту 25

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої-судді Гутій О.В.

за участю секретаря судового засідання Зарева А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.10.2004 року. Даний житловий будинок з належними до нього спорудами позивач набув у власність на підставі договору дарування будинку, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 14.09.2004 року та посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., за реєстром № 135. На час укладання такого правочину відповідач не повідомила позивача про те, що оформляє документи про право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, що дарується.

28.09.2004 було видано державний акт на ім`я відповідача. Позивач фактично користується земельною ділянкою, але позбавлений можливості оформити право власності на земельну ділянку. 15.10.2004 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 . На сьогоднішній день він володіє та користується земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:020:0088 більше 15 років. Його право власності не визнається відповідачем та є обмеженим. Посилається, що до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю, споруду, переходить право власності та право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, позивач є власником будинку та відповідно земельної ділянки, оскільки будинок фактично займає частину цієї земельної ділянки, а інша частина необхідна для безпосереднього обслуговування житлового будинку. Враховуючи вищенаведене просить припинити право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:020:0088, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 028049 на земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:020:0088, виданий 28 вересня 2004 року на ім`я ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:020:0088, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 14.01.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 30.03.2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, де зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задоволити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила та не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14 вересня 2004 року на підставі договору дарування будинку ОСОБА_3 передала безоплатно ОСОБА_1 житловий будинок під АДРЕСА_1 (а.с. 11).

15.10.2004 право власності на домоволодіння будинок під АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.10.2004 року № 5075856 (а.с. 12).

28 вересня 2004 року ОСОБА_3 видано державний акт серії ЗК №028049 на право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (14.09.2004 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Разом з тим з 01 січня 2004 року набув чинності ЦК України в редакції Закону України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - Закон № 435-IV), норми статті 377 якого в чинній редакції передбачають, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Із часу набуття чинності ЦК України в редакції цього Закону виникли суперечності між положеннями цієї норми ЦК України та положеннями чинної на той час редакції статті 120 ЗК України.

Зміни до статті 120 ЗК України внесені Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України» (далі - Закон № 997-V), який набув чинності 20 червня 2007 року, і з цього часу суперечності у змісті цих норм було усунуто.

Разом з тим у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 Верховний Суд України зробив висновок щодо застосування частини першої статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - 22 березня 2003 року, та, зокрема, зазначив, що аналіз змісту норм статей 120 та 125 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, які на ній розміщені. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. При цьому передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Правовий висновок викладений Великою Палатою ВСУ від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що особа, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору.

Як вбачається зі ст. ст. 717, 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, відповідач не могла не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку.

Також, ОСОБА_2 , подавши 28.09.2004 року заяву про реєстрацію права на нерухоме майно на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визначила відношення щодо цієї земельної ділянки, що вона передбачена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться на ній і зареєструвала право власності за собою, вже після укладення договору дарування, а саме 14.09.2004 року, що суперечить ст. 120 ЗК України.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав.

Відповідно до вимог ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

При наведених обставинах, суд доходить висновку про порушення діями відповідача з приводу оформлення спірної земельної ділянки прав позивача, що свідчить про необхідність відновлення порушеного права та скасування державного акт на право власності на земельну ділянку та відповідно припинення права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких обставин за позивачем слід визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:020:0088.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку слід задоволити.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 120, 125 ЗК України, ст. 393 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку - задоволити.

Скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 028049 на земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:020:0088, виданий 28 вересня 2004 року на ім`я ОСОБА_3 .

Припинити право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:020:0088, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:020:0088, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Рішення суду виготовлено 24.05.2021 року.

Головуюча О.В.Гутій