Провадження №22-ц/812/1058/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 травня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участю: представника стягувача ОСОБА_1 адвоката Павлова К.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-943/2010 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Павлов Костянтин Олександрович, на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, постановлену під головуванням судді Далматової Галини Анатоліївни об 08 годині 10 хвилині у приміщенні цього суду 13 квітня 2021 року, повний текст якої складено того ж дня, за скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого дії - ОСОБА_3 , на постанову Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про тимчасову заборону виїзду за кордон,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2021 року ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою про визнання незаконною та скасування постанови Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Южноукраїнський МВДВС) про тимчасову заборону виїзду за кордон.

Скарга мотивована тим, що 13 липня 2020 року при переоформленні документів на перетин кордону ОСОБА_2 довідався, що Южноукраїнським МВДВС була винесена постанова від 04 червня 2020 року «Про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України».

Про винесення даної постанови ОСОБА_2 жодним чином відомо не було, так як і про відкриття провадження щодо стягнення з нього аліментів. З 2018 року він не знаходився на території України, а періодично приїздив, але жодних повідомлень чи постанов не отримував. Протягом восьми років Южноукраїнський МВДВС жодного разу його не повідомив про відкриття провадження та накопичування боргу. До 2018 року ОСОБА_2 перебував на території України і був офіційно працевлаштований, що теж свідчить про бездіяльність Южноукраїнського МВДВС.

У матеріалах виконавчого провадження відсутні повідомлення про відправлення боржнику чи отримання боржником будь-яких повідомлень. Таким чином ОСОБА_2 ніяк не ухилявся від покладених на нього боргових зобов`язань, а просто не знав про них так як не був належним чином повідомлений.

ОСОБА_2 офіційно працевлаштований за кордоном, а саме в Литві та працює за трудовим договором. Також ОСОБА_2 уклав з роботодавцем договір про матеріальну відповідальність і несвоєчасна явка на робоче місце призведе до звільнення з роботи та штрафних санкцій. Таким чином ОСОБА_2 не тільки залишиться без роботи, але й отримає ще більші борги, а право на працю гарантоване громадянину України Конституцією України.

Офіційне місце роботи скаржника за кордоном - це суттєва обставина, яку повинна бути врахована Южноукраїнським МВДВС під час винесення вмотивованої постанови про обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Окрім того при даних обставинах необхідно було застосувати аналогію закону, а саме пункт 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», що було повністю проігноровано і тим самим порушені права ОСОБА_2 .

Заявник вважає, що постанова від 04 червня 2020 року «Про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України» ухвалена без відповідних мотивів. Адже сам факт її винесення невілює будь-яку можливість сплатити борг і не несе будь-якої забезпечувальної функції, напроти тільки шкодить швидкому і своєчасному виконанню рішення суду про стягнення аліментів.

Крім того, між Україною і Литвою укладено договір про правову допомогу, що також є окремою підставою для скасування постанови Южноукраїнського МВДВС про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 04 червня 2020 року.

За час судових розглядів ОСОБА_2 не зміг знайти роботу за фахом в м. Южноукраїнськ і весь цей час знаходиться на утриманні своєї вагітної дружини і дана заборона на виїзд до основного місця роботи жодним чином не сприятиме у погашенні заборгованості по сплаті аліментів, а лише накопичуватиме борг.

Посилаючись на викладене, заявник просив визнати незаконною та скасувати постанову від 04 червня 2020 року винесену Южноукраїнським МВДВС про тимчасову заборону виїзду за кордон щодо ОСОБА_2 .

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 квітня 2021 року скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано постанову Южноукраїнського МВДВС від 04 червня 2020 року про встановлення боржнику ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні № 33889644.

Ухвала суду мотивована тим, що ні стягувачем, ні суб`єктом оскарження не надано належних доказів умисного ухилення боржника від сплати аліментів. Суд вважав, що сам факт невиконання боржником самостійно зобов`язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків.

Відділом Южноукраїнського МВДВС не доведено належне повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження та обмеження у праві виїзду за кордон. Судом не встановлено умисного ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання своїх зобов`язань.

Суд вважав, що боржник довів факт працевлаштування за кордоном і отримання офіційного доходу, що дасть змогу якнайшвидше погасити заборгованість по виплаті аліментів та забезпечити належне утримання дитини, а тому враховуючи необхідність найкращого забезпечення інтересів дитини, дійшов висновку про задоволення скарги ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , вказує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково виходив з необхідності встановлення факту ухилення заявника від сплати аліментів, оскільки відповідно до частини 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» єдиною необхідно та достатньою підставою для встановлення обмежень на боржника, зокрема і тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, є наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Суд також безпідставно послався на положення пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», за яким державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням суду, звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням. У справі, яка переглядається, рішення про обмеження щодо виїзду боржника прийнято самим виконавцем на підставі частини 9 статті 71 СК України, яка не вимагає встановлення факту ухилення боржника від виконання.

У вдізиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що твердження в апеляційній скарзі про те, що боржником не вчинялися дії з погашення заборгованості по аліментам, не відповідає дійсності, оскільки судом першої інстанції встановлено, що боржник намагався погасити половину заборгованості і також пропонував в дар земельну ділянку, від чого ОСОБА_1 відмовилась. Також боржником доведено, що його не було повідомлено державним виконавцем про відкриття виконавчого провадження. Суд правильно також врахував факт офіційного працевлаштування боржника, що дає підстави для сплати заборгованості, та недоведеність ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Южноукраїнському міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавчий лист №2-943, виданий 14 вересня 2010 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, за яким з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 27 липня 2010 року і до повноліття дитини (а.с. 19).

15 серпня 2012 року стягувач звернулася до відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області із заявою про примусове виконання за цим виконавчим документом, на підставі якої 16 серпня 2012 року державним виконавцем відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області Тищенко Г.О. відкрито виконавче провадження №33889644 (а.с. 20).

Постановою Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04 червня 2020 року у виконавчому проваджені №33889644 встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 138).

Не погоджуючись з такою постановою державного виконавця, боржник ОСОБА_2 подав скаргу, в якій обґрунтовуючи незаконність постанови вказував на свою необізнаність щодо відкриття виконавчого провадження, невстановлення державним виконавцем факту ухилення від виконання рішення суду та постійне працевлаштування за межами України.

Задовольняючи скаргу боржника, суд першої інстанції погодився з такими аргументами.

Вирішуючи питання правомірності таких висновків, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, обов`язок зі вжиття заходів примусового виконання судового рішення покладається на виконавця.

Згідно з ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст. 451 ЦПК України).

З постанови заступника начальника відділу державної виконавчої служби вбачається, що підставою застосування вказаного у постанові державного виконавця обмеження є наявність у боржника ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів за період з 15 серпня 2012 року по 01 червня 2020 року в сумі 212097 грн. 10 коп. та ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Порядок стягнення аліментів передбачений статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 1 статті 71 цього закону порядок стягнення аліментів визначається законом.

Пунктом 1 частини 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Таким чином, єдиною підставою для встановлення державним виконавцем тимчасового обмеження боржника у виконавчому провадженні про стягнення аліментів у праві виїзду за межі України законом визначена наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Конституцією України гарантується право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33).

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Отже, встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так у рішенні від 11 травня 2021 року в справі ОСОБА_5 проти України (заява № 5170/15) Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 2 Протоколу №4 (свобода пересування) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Справа стосувалася заборони виїзду з країни, накладеної на пана ОСОБА_5 у зв`язку з непогашенням боргу, встановленим рішенням суду. Згідно з чинним на той час національним законодавством заборону було неможливо зняти до того часу, доки не буде внесена повна сума боргу. Таким чином, заборона тривала щонайменше чотири роки.

Що стосується обмежень, накладених на підставі невиплачених боргів, Суд наголосив на тому, що такі заходи можуть бути обґрунтовані лише якщо вони переслідують мету гарантування стягнення боргів, про які йде мова. Відповідно, органи влади не могли продовжувати обмеження на тривалий час без періодичного перегляду їх обґрунтування.

У цій справі Суд вважав, що до пана ОСОБА_5 застосовувались заходи, які були недостатньо обґрунтованими і не могли бути повторно розглянуті або переглянуті до суворого граничного терміну, встановленого датою повного відшкодування. Тому органи влади України не дотрималися зобов`язання гарантування того, щоб будь-яке втручання у право особи залишити свою країну було обґрунтованим та пропорційним обставинам як із самого початку, так і протягом періоду втручання.

У справі яка переглядається, судом встановлено та не спростовано іншими учасниками справи, що на день винесення оскаржуваної постанови ОСОБА_2 мав постійне місце роботи за межами України.

Так, згідно фотокопії закордонного паспорту ОСОБА_2 з 2018 року виїжджав за кордон на тривалий термін, що підтверджується відповідними відмітками (а.с. 140-141).

На підтвердження офіційного працевлаштування заявником надано копію безстрокового трудового договору із ЗАТ «Нострада», розташованим у м. Шауляй Литовської Республіки, згідно якого ОСОБА_2 працевлаштований водієм міжнародних перевезень вантажів (а.с. 142-144).

Крім того державним виконавцем не надано та в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про вчинення з дня відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини будь-яких примусових дій, направлених на стягнення аліментів та погашення існуючої тривалий час заборгованості відповідно до вимог статей 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема щодо виявлення грошових коштів та іншого майна з метою звернення на них стягнення для виконання зобов`язань боржника у виконавчому провадженні.

З огляду на викладені обставини справи, вимоги закону та рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі ОСОБА_5 проти України, колегія суддів вважає, що постанова заступника начальника Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04 червня 2020 року щодо обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України не є достатньо обґрунтованою та порушує права боржника.

Так, у вказаному рішенні ЄСПЛ констатував, що у світлі принципу пропорційності окрім складності встановлення та залишення широких меж розсуду для суб`єктивності, намір боржника у випадках несплати боргу, встановленого судом, не міг бути єдиною підставою, що обґрунтовує оскаржуване обмеження, якщо воно тривало після закінчення початкового короткого періоду. Дійсно, компетентний відділ повинен бути здатним пояснити, як заборона виїзду може допомогти стягнути борг з урахуванням конкретної ситуації заявника та будь-яких інших особливих обставин справи.

Між тим, суб`єктом оскарження у справі, яка переглядається, не було надано доказів, що обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України сприятиме погашенню заборгованості по аліментам та їх подальшій сплаті з огляду на те, що боржник працює за межами України, а наявність у нього грошових коштів, іншого майна, за рахунок яких можливо провести погашення заборгованості, на території України не встановлена. Тобто не є доведеним, що застосовані до боржника обмеження переслідують мету гарантування стягнення боргів зі сплати аліментів.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що з огляду на положення статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» після накладення заборони ОСОБА_2 на виїзд за межі України вона може бути знята лише після погашення ним боргу в повному обсязі (на відміну на заборону, яка накладається в порядку, передбаченому пунктом 19 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», статтею 441 ЦПК України ).

На думку ЄСПЛ (рішення у справі ОСОБА_5 проти України (заява № 5170/15), такі положення суперечили статті 2 Протоколу № 4 Конвенції.

Отже оскаржувана постанова заступника начальника відділу державної виконавчої служби становить втручання у права боржника ОСОБА_2 , яке не є виправданим та пропорційним з огляду на відсутність достатнього обґрунтування такого втручання, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 447 ЦПК України підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів погоджується з аргументами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував при вирішенні скарги ОСОБА_2 положення пункту 19 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки зазначені норма регулює підстави та порядок звернення виконавця до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за меді України, тоді як у даній справі розглядається питання законності застосування державним виконавцем обмеження на підставі пункту 1 частини 9 статті 71 цього ж Закону, тобто спірні правовідносини не регулюються пунктом 19 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». За такого суд безпідставно визначався із фактом ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків, покладених рішенням суду про стягнення аліментів, який не є підставою для застосування обмеження, визначеного пунктом 1 частини 9 статті 71 цього ж Закону.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до твердження, що єдиною підставою накладення на боржника обмеження у праві виїзду за межі України на підставі пункту 1 частини 9 статті 71 цього Закону України «Про виконавчому провадженні» є наявність у нього заборгованості у певному розмірі, відхиляються з огляду на викладені вище положення закону та практики ЄСПЛ, оскільки з врахуванням обставин цієї справи не є доведеним, що такі обмеження будуть сприяти якнайшвидшому виконанню ОСОБА_2 своїх обов`язків зі сплати аліментів.

Враховуючи, що невірне застосування судом першої інстанції положень процесуального закону не призвело до неправильного вирішення скарги, апеляційний суду дійшов висновку, що в силу статті 375 ЦПК України ухвалу суду необхідно залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки особа, яка подала апеляційну скаргу, є позивачем у позовному провадженні про стягнення аліментів та стягувачем у виконавчому провадженні, вона звільнена від сплати судового збору в силу положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на державу (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегі суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Павлов Костянтин Олександрович залишити без задоволення, ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 26 травня 2021 року