Провадження №2/523/2162/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Вовкович І.В.,

розглянувши в судовому засіданні позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, про зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И В :

До Суворовського районного суду м.Одеса надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в якій просить:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 .

-Встановити порядок виконання рішення суду та зазначити в його резолютивній частині: рішення є підставою для зняття ОСОБА_2 , , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири за АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 02.10.2006 року.

В даній квартирі позивачка проживає разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, разом з ними у квартирі проживає її колишній чоловік відповідач по справі - ОСОБА_2 ,.

Згідно акту від 03.09.2019 року, підписаного сусідами та завіреного ТОВ «Керуюча компанія «Суворовський» в квартирі за АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , останній зайняв одну кімнату в квартирі, яку зачиняє на замок.

ОСОБА_2 на даний час не є членом сім`ї позивачки, оскільки 30.03.2012 року Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 15.06.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Вказане рішення суду набрало законної сили 15.06.2016 року після апеляційного та касаційного оскарження.

Однак, після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в спірній квартирі. Відповідач продовжує випивати, вчиняти сварки, систематично порушує правила співжиття та громадського порядку; постійно принижує та ображає мене та доньку грубими нецензурними словами, застосовував фізичне насильство, погрожував розправою.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає про те, що неодноразово зверталася до Суворовського відділу поліції з заявами про неправомірні дії ОСОБА_2 .

Також, позивачка вказує про те, що відповідач ОСОБА_2 жодним чином не приймає участі в утриманні квартири, не платить кошти за користування житлом та комунальними послугами, все оплачує позивачка. Будь-які договори між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , які б давали право останньому проживати у квартирі не укладалися.

У судове засідання з`явилися позивач ОСОБА_1 та представник ОСОБА_5 , позовні вимоги підтримали просили задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання з`явилися відповідач ОСОБА_2 та представник ОСОБА_6 , позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову.

В матеріалах справи міститься відзив представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 на позовну заяву в якій просить у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованим та не доказаними.

Вивчивши матеріали справи вислухавши думку сторін по справі, суд вважає про те, що позов є частково обґрунтованим, є частково доказаним, тому підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССА №126431 від 02.10.2006 року (а.с.27) та договором купівлі-продажу квартири від 08.09.2006р., який було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., та зареєстровано в реєстрі за № 11477 (а.с.28).

З матеріалів справи вбачається про те, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають: позивачка ОСОБА_1 , донька позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується листом департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за №882/01-02-19 від 06.09.2019 року (а.с.30).

Судом встановлено про те, що в вищевказаній квартирі проживають лише позивачка ОСОБА_1 , донька позивачки ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 , відповідач зайняв одну кімнату в квартирі та зачиняє її на замок, що підтверджується актом від 03.09.2019р. підписаний сусідами та завірений ТОВ «Керуюча компанія «Суворовський» (а.с.31).

З матеріалів справи вбачається про те, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 15.06.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а.с.32-33).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26.10.2016р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15.06.2016 року - залишено без змін (а.с.34-35).

Постановою Верхового суду від 06.06.2018р. касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26.10.2016р. - залишено без змін (а.с.117-119).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 10.08.2016р. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, стягнення плати за користування житлом та комунальними послугами задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 плату за користування житлом та комунальними послугами в квартирі АДРЕСА_1 , в сумі 8048,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати - це судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Роз`яснено, що вказане рішення є підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.36-37).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11.10.2016р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року, в частині виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , а також в частині роз`яснення, що вказане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою, скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , а також про роз`яснення, що вказане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою, відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін. (а.с.38-39).

Судом встановлено про те, що позивачка ОСОБА_1 17.10.2016р., 07.11.2016 р., 03.09.2018р., 27.11.2018 р. зверталася до Суворовського відділу поліції із заявами про неправомірні дії відповідача ОСОБА_2 , за результатами розгляду яких з останнім були проведені профілактичні бесіди про що в матеріалах справи є належні докази, а саме відповіді Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області (а.с.41-43,47-51).

11.11.2016 року позивачка ОСОБА_1 зверталась до служби у справах дітей Одеської міської ради із заявою на дії відповідача ОСОБА_2 щодо психологічного насильства над нею та дитиною, за результатами розгляду якої з відповідачем проведено профілактичну бесіду, що підтверджується листом Служби у справах дітей Одеської міської ради від 13.01.2017р. № 182 (а.с.44).

19.02.2018 року слідчим відділом Суворовського відділу поліції за зверненням позивачки ОСОБА_1 було розпочато кримінальне провадження за №90000902 відносно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, що підтверджується листом Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області (а.с.52), Витягом з ЄДРДР (а.с.53).

Судом встановлено про те, що постановою слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області від 28.02.2020р. кримінальне провадження за №90000902 відносно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було закрито (а.с.54).

06.06.2018 року позивачка ОСОБА_1 зверталась до Одеської місцевої прокуратури №4 про насильство з боку відповідача ОСОБА_2 , про що в матеріліах справи міститься лист від Одеської місцевої прокурату № 4 № 90/2-18 від 11.06.2018р. (а.с.45).

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Оскільки проживання відповідача порушує права власника, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В задоволенні позову в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку суд вважає необхідним відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі 6-57цс11, зазначено, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст.. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на викладене, суд вважає, що виселення відповідача з житлового приміщення є достатньою та самостійною підставою для зняття відповідної особи з реєстрації місця проживання.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

За таких підстав, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачкою був сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Оскільки позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 384,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 15,16, 319, 321, 391 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, про зняття з реєстрації задовольнити частково.

Висилити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 384,20 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено та підписане суддею 24.05.2021р.

Суддя: Аліна С.С.