КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/3045/20 Головуючий у 1 інстанції: Бондаренко О.В.
провадження №22-ц/824/6662/2021 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Болотова Є.В.,

при секретарі Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна, -

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що у березні 2003 року вона познайомилася з відповідачем на роботі, де працювала і працює на даний час електромонтером в ПМП «ДУМ», а він приїздив до їхнього підприємства з робочих справ щодо ремонту електроінструментів та у них зав`язались дружні стосунки і вони почали зустрічатися.

Вказувала, що в червні 2003 року вони почали проживати разом однією сім`єю як подружжя в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де орендували одну кімнату, вели спільне господарство, працювали, мріяли про власну квартиру, зі спільного бюджету відкладали гроші на її придбання, разом здійснювали побутові покупки, ходили в магазин, на ринок, де за спільні кошти купували продукти харчування, одяг та різні речі домашнього вжитку, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного як чоловік та дружина на грунті взаємних почуттів кохання, поваги та взаєморозуміння.

Під час спільного проживання сторони купували побутові речі, деякі з них брали в кредит з відстрочкою, повертали та сплачували кошти зі спільного сімейного бюджету, а саме: телевізор «Panasonic» за ціною 1 695 грн. 24.12.2003 року, DVD-плеєр ВВК АВ-975 S за ціною 1 100 грн. 03.08.2004 року, домашній кінотеатр «Pioner» за ціною 1 448 грн. 16.10.2004 року, колонки до домашнього кінотеатру «Pioner» за ціною 619 грн. 07.11.2004 року, витяжку за ціною 1 000 грн. у 2005 році, обігрівач за ціною 400 грн. в 2005 році, газова поверхня «Ardo» за ціною 800 грн. 26.08.2006 року, холодильник «Gorenje» за ціною 676 грн. у 2006 році, фотоапарат «Olympus» за ціною 250 грн. в 2007 році, мийку GENIUSO-150 за ціною

1 500 грн. в 2007 році, цифрову камеру «Olympus» SP-51 за ціною 1 230 грн. 50 коп. 24.03.2007 року та флешкарту «Olympus» 2 GB за ціною 417 грн., згідно договору купівлі-продажу на умовах відстрочення платежу, зі щомісячними виплатами 197 грн. 70 коп. до 10.01.2008 року. Щомісячні платежі здійснювалися нею в період спільного проживання та ведення спільного бюджету, а також в період офіційного шлюбу із сімейних коштів.

Також, з сімейного бюджету відкладали кошти на власну квартиру і їм також допомагали їхні батьки. Вони давали кошти, купували продукти, передавали консервацію та інші продукти з городини.

Вказувала, що сімейний бюджет їх сім`ї вела вона, який складався з їхніх заробітних плат та допомоги батьків. Також, вони витрачали кошти за спільною домовленістю, розподіляли на оплату кредитів, на комунальні, на продукти харчування та інші необхідні для сім`ї речі.

Відповідно до довідки з місця роботи від 03.03.2020 року №1, де вона працює ще від 2000 року, її заробітна плата в 2005 році становила 300 грн. щомісячно, не враховуючи преміальних, в 2006 роках становила 600 грн. щомісячно, не враховуючи преміальних. Практично такий же ідентичний дохід у 2005-2006 роках мав і відповідач.

Зазначала, що 17 жовтня 2005 року в інтересах сім`ї була придбана однокімнатна квартира загальною площею 34,8 кв.м., вартістю 23 664 грн.. за адресою: АДРЕСА_2 , яка була оформлена договором купівлі-продажу на відповідача. Вони почали облаштовувати свою квартиру та робили ремонтні роботи, а 21 жовтня 2005 року ВАТ «Комерційний банк «Надра» надав їхній сім`ї в кредит грошові кошти в розмірі 9 500 грн., що підтверджується кредитним договором №82/ЕМК13/2005-980 для задоволення особистих потреб під 30% річних, строком до 18.12.2006 року.

Дані кошти вони витратили на ремонтні роботи в обладнанні своєї квартири і поміняли міжкімнатні двері за ціною 4 800 грн. та вхідні двері за ціною 1 200 грн.

18 грудня 2006 року сторони в повному обсязі оплатили кредитні зобов`язання. Позивачка щомісячно сплачувала кредит в розмірі 810 грн. за спільні сумісні кошти сім`ї.

15 листопада 2005 року ОСОБА_1 була зареєстрована у вищевказаній квартирі.

13 лютого 2007 року ЗАТ «ПроКредит Банк» надав їхній сім`ї в кредит грошові кошти в розмірі 17 000 грн., що підтверджується кредитним договором №БЦ-6.6128, для задоволення особистих потреб під 29% річних, строком на 18 місяців. Дані кошти вони потратили на ремонтні роботи в обладнанні своєї квартири, а саме, обклали плиткою санвузол та ванну кімнату і витратили близько 2 000 грн. на плитку. Також поміняли вікна і витратили на них 2 238 грн.

13.08.2008 року вони у повному обсязі оплатили кредитні зобов`язання, так як ОСОБА_1 щомісячно сплачувала кредит в розмірі 1 178 грн. 41 коп. за спільні сумісні кошти сім`ї.

13 липня 2007 року вони з відповідачем уклали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 від спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 .

Зазначала, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу їй необхідно для підтвердження її права власності на придбану квартиру, тому з урахуванням уточнених позовних вимог на підготовчому засіданні просила встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період від 27.02.2004 року до 12.07.2007 року та визнати спільним майном подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за відповідачем, і визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2021 року позовну заяву задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період від 27.02.2004 року до 12.07.2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 420 грн. 40 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в позовних вимогах про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна та ухвалення в цій частині нового, яким визнати спільним майном подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Скаргу обґрунтовувала тим, що відмовляючи у позовних вимогах в частині визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна суд першої інстанції зазначив, що відповідачу на праві спільної часткової власності належала трьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка була продана 13.10.2005 року, отже на момент придбання спірної однокімнатної квартири по АДРЕСА_2 , а саме, 17.10.2005 року, відповідач мав особисті кошти для придбання даної квартири.

Проте, вважає, що суд першої інстанції не врахував, що у вказаній трьохкімнатній квартирі, власниками були три особи: відповідач по справі, мати відповідача та брат відповідача, частки їх права власності не визначені, розподіл грошових коштів під час продажу квартири не зазначені та судом не встановлені.

Також, суд не врахував, що продаж трьохкімнатної квартири і купівля спірної однокімнатної квартири відбулося не одночасно, а з проміжком часу - чотири дні і куди відповідач витратив свою частину коштів не відомо та судом не встановлено.

Вказує, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував покази свідків, які пояснили, що сторони збирали, відкладали, позичали кошти у родичів позивача, позичали кошти на нотаріальне оформлення тощо, а врахував покази свідка зі сторони відповідача - брата відповідача - ОСОБА_3 , який пояснив, що від продажу трьохкімнатної квартири була придбана йому квартира за адресою: АДРЕСА_4 , та придбана квартира його матері за адресою: АДРЕСА_5 .

40 000 гривень було надано відповідачу по справі, який «нібито» за власні кошти придбав собі спірну однокімнатну квартиру, але судом не встановлено, що саме за ці кошти було придбана спірна квартира.

Зазначає, що судом також не з`ясовані пояснення відповідача, який не був присутній на судових засіданнях в суді першої інстанції, явку якого суд не визнав обов`язковою, не з`ясував куди саме відповідач витратив частину коштів від продажу трьохкімнатної квартири, за яку вартість придбана однокімнатна квартира і за які грошові кошти.

ОСОБА_3 подав до апеляційного суду відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2021 року без змін.

Вказує, що спірну квартру придбав за особисті кошти в сумі 40 000 грн., які отримав від продажу трьокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначає, що на час придбання спірної квартири у позивачки не було ні особистих, ні спільних з відповідачем коштів, а тому вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини та правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, а також вірно застосував норму матеріального права, що підлягала до застосування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з письмових доказів, показань свідків та дійшов висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період від 27.02.2004 року до 12.07.2007 року, проте спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки придбана ним за кошти, отримані від продажу квартири, які належала на праві спільної часткової власності йому, його матері та брату.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.11).

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.19), 13.07.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що в Книзі реєстрації шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №756. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 присвоєно прізвище ОСОБА_1 .

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 у сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.21).

Згідно з довідкою про місце проживання та склад сім`ї Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради в квартирі під АДРЕСА_6 зареєстровані та проживають: від 01.11.2005 року ОСОБА_3 , від 15.11.2005 року ОСОБА_1 та від 01.10.2009 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.22).

За договором оренди від 01.06.2003 року, ОСОБА_1 орендувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п.1.4 даного договору кімната, що орендується, надається орендарю для проживання сім`ї (чоловіка і жінки) без дітей та тварин, з дозволом користування усіма предметами на кухні, в тому числі холодильником. Пунктом 2.1. договору передбачено сплату орендної плати в розмірі 200 грн. щомісяця, а також 50 грн. комунальні платежі. Пунктом 1.5 договору передбачено, що строк оренди кімнати від 01.06.2003 року до 31.12.2005 року, на звороті договору вказано отримання орендодавцем орендної плати від позивача (а.с.14).

На підтвердження факту наявності між сторонами відносин притаманних подружжю позивачка надала фотокопії (а.с.39).

За ч.ч.1, 2 ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Цивільний шлюб - це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими.

Відповідно до ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції дав вірну оцінку всім обставинам справи, письмовим доказам та показанням свідків, та дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період від 27.02.2004 року до 12.07.2007 року та задовольнив позов в цій частині.

Позивачка також просила визнати спільним майном подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за відповідачем, і визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.

Положеннями п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі №6-135цс13, згідно правового висновку якої вбачається що, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Згідно з ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

За пунктом 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року (справа №546/912/16-ц, провадження №61-36178св18).

Крім того, у правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17, постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №204/8558/2014-ц (провадження №61-26144св18) суд звертає увагу на те, що конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Проте, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності сумісного майна на певний об`єкт, в тому чисті в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_6 , з якого вбачається, що ОСОБА_7 продала вказану квартиру ОСОБА_3 . Договір посвідчено державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №4-5502. Відповідно до п.2.1 даного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинений за 23 664 грн. (а.с.15).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.16), ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2005 року №4-5502 є власником квартири під

АДРЕСА_6 , що підтверджується і технічним паспортом на квартиру (а.с.17-18).

Також встановлено, що на підтвердження факту спільної сумісної власності на вказану квартиру, позивачка надала довідку від 03.03.2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працює у ПМП «ДУМ» з 22.11.2000 року на посаді електромонтер. Заробітна плата за 2005 рік склала 3 587 грн. (а.с.23).

Також, на підтвердження даного факту позивачка посилається на укладені договори

(а.с.24-32).

З Договору на виготовлення і поставку виробів з профіля ПВХ системи від 23.08.2007 року, вбачається, що 23.08.2007 року був укладений договір між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_8 щодо виготовлення і поставку виробів із профіля ПВХ системи, вартість робіт становить 2 238 грн. (а.с.24).

13 лютого 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №БЦ-6.6128, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 17 000 грн. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих потреб (а.с.25-26).

21 жовтня 2005 року між ВАТ АТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №82/ЕМК13/2005-980 (а.с.27-28), відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 9 500 грн. Цілі кредитування споживчі потреби.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, дані договори не підтверджують факт їх укладення в інтересах сім`ї та використання коштів, отриманих за кредитом, на придбання спірної квартири.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте сторонами внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2005 року ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_9 та брат ОСОБА_3 продали квартиру

АДРЕСА_7 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинений за 171 700 грн., що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.91-92, 93).

Отже, ОСОБА_3 на праві спільної власності належала квартира під АДРЕСА_7 , яка була продана 13.10.2005 року, а тому на момент придбання квартири під АДРЕСА_6 , а саме, 17.10.2005 року ОСОБА_3 мав особисті кошти для придбання даної квартири, що узгоджується з показами свідка ОСОБА_3 .

З огляду на вищенаведене, суд дійшов вірного висновку, що зазначена квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки набута ним за кошти, які належали йому особисто, і вірно вважав, що позов в частині визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна не підлягав до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.

Головуючий:

Судді: