КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №757/23126/20-ц Головуючий у суді 1 інстанції: Волкова С.Я.

Провадження №22-ц/824/5523/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

24 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОРИНГ» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОРИНГ» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИЛА

У червні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ТОВ «КОЛОРИНГ» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому просили стягнути з ТОВ «КОЛОРИНГ» на користь:

- ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 179 086,80 грн заборгованості та компенсацію за невикористані дні відпустки, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення;

- ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 32 005 грн, компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі приблизно 4 200 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення.

У мотивування вимог посилалися на те, що ОСОБА_1 з 04 грудня 2018 року по 23 квітня 2020 року та ОСОБА_3 з 18 лютого 2019 року по 27 квітня 2020 року перебували у трудових відносинах з ТОВ «КОЛОРИНГ».

23 квітня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений згідно наказу №31-К від 23 квітня 2020 року за згодою сторін.

27 квітня 2020 року ОСОБА_3 була звільнена відповідно до наказу №32-К від 24 квітня 2020 року за згодою сторін.

При звільненні розрахунок з ними проведено не було.

У вайбері їм була надана інформація, що заборгованість ОСОБА_1 становить 23 625,75 грн (офіційна заробітна плата) та 155 461,05 (неофіційна заробітна плата), а заборгованість ОСОБА_3 - 6013,77 грн (офіційна заробітна плата) та 25 991,64 (неофіційна заробітна плата). Крім того, компенсація ОСОБА_3 за невикористану відпустку приблизно становить 4 200 грн.

Крім того, вони мають право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року (з урахуванням ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року про виправлення описки) позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОРИНГ» на користь ОСОБА_1 23 025,75 грн, невиплачених при звільненні, 77143,32 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18.08.2020 року по 04.12.2020 року.

У задоволенні інших вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОРИНГ» на користь ОСОБА_2 5 900,65 грн, невиплачених при звільненні, 45856,99 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку з 19.08.2020 року по 04.12.2020 року.

У задоволенні інших вимог позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОРИНГ» на користь держави судовий збір в розмірі 1 681,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «КОЛОРИНГ» подало апеляційну скаргу, в якій просить прийняти нове рішення, яким апеляційну скаргу задовольнити.

Зазначає, що з 12 березня 2020 року на всій території України були запроваджені карантинні заходи. В період встановлення карантину працівники ТОВ «КОЛОРИНГ» працювали неповний робочий день та неповний робочий тиждень, при цьому заробітну плату керівництво не зменшувало. Відповідач намагався усіма способами отримати прибуток, фінансування для погашення заборгованості по заробітній платі. У відповідача були істотні причини невиплатизаробітної плати, у зв`язку з чим наявні підстави для зменшення розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 прийнято до ТОВ «КОЛОРИНГ» на посаду начальника відділу продажу на підставі наказу №53-К від 03 грудня 2018 року. (а.с. 17)

Згідно наказу №31-К від 23 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено 23 квітня 2020 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 17)

18 лютого 2019 року ОСОБА_2 прийнято до ТОВ «КОЛОРИНГ» на посаду аналітика консолідованої інформації на підставі наказу №14-К від 15 лютого 2019 року. (а.с. 28)

Відповідно до наказу №32-К від 24 квітня 2020 року ОСОБА_2 звільнено 27 квітня 2020 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 28, 33)

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно з ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно довідки №60 від 19 серпня 2020 року, виданої ТОВ «КОЛОРИНГ», станом на 18 серпня 2020 року заборгованість перед ОСОБА_1 становить 23 025 грн 75 коп., посадовий оклад - 15 000 грн. (а.с. 45)

Відповідно до довідки №61 від 19 серпня 2018 року, виданої ТОВ «КОЛОРИНГ», станом на 18 серпня 2020 року заборгованість перед ОСОБА_2 становить 5 900 грн 65 коп., посадовий оклад - 9 000 грн. (а.с. 46)

ТОВ «КОЛОРИНГ» даний розмір заборгованості не спростовується.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Верховний Суд бере до уваги таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

Судом першої інстанції визначено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні для ОСОБА_1 у розмірі 77 143 грн 32 коп., а для ОСОБА_2 - 45 856 грн 99 коп.

Колегія суддів погоджується з таким розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через місяць після звільнення та не проведення з ними розрахунку звернулися з позовом до суду.

Доказів про те, що ТОВ «КОЛОРИНГ» погасила заборгованість по заробітній платі перед позивачами матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що роботодавцем не було виплачено працівникам при звільненні заробітну плату за період з квітня 2020 року, що не може вважатися незначним розміром для таких працівників.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОРИНГ» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко