Провадження № 2/201/1184/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

за участю секретаря Дейнега А.М.

за участю представника позивача адвоката Ващенко В.С.

представника відповідача адвоката Іванчик П.В.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_7 , державний реєстратор Дніпровської районної Державної адміністрації Дніпропетровської області Васенін Юрій Володимирович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С.В., Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Н.Б., Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та встановлення юридичних фактів,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_7 , державний реєстратор Дніпровської районної Державної адміністрації Дніпропетровської області Васенін Юрій Володимирович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С.В., Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Н.Б., Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та встановлення юридичних фактів.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до заповіту, складеного останньою 05 грудня 2012 року.

20 червня 2017 року державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори на підставі заяви позивача про прийняття спадщини за заповітом була заведена спадкова справа № 84/2017. Позивач виявила своє бажання отримати у спадщину домоволодіння АДРЕСА_1 . Зважаючи на відсутність реєстрації права власності на вказане домоволодіння нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Позивач вважає, що право власності спадкодавця на домоволодіння підтверджується зокрема оціночним актом, в якому визначено, що домоволодіння збудоване в 1927 році. Крім того, з часу побудови домоволодіння нікому іншому не належало, що підтверджується записом у домовій книзі. Право на нерухоме майно, збудоване до 1992 року не потребувало введення в експлуатацію та не передбачало обов`язкової реєстрації права власності. На підставі викладеного позивач просить визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування.

Також позивач зазначив в позові, що на території домоволодіння розташовані окреме майно, а саме споруди (гаражі), які належать відповідачу по справі ОСОБА_5 та третій особі ОСОБА_7 . Для повного та всебічного розгляду справи просив суд встановити факт того, що дані споруди не входять до складу домоволодіння, право власності на яке бажає встановити позивач.

Дніпровська міська рада надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволені позовних вимог з огляду на те, що рада жодним чином не порушує право позивача на власність і є неналежним відповідачем по справі.

Відповідач ОСОБА_5 надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі того, що позивачем не було надано належних доказів, які б підтвердили її право власності на спірне домоволодіння, крім того, зазначив, що його право власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований у дворі будинку АДРЕСА_1 жодним чином не зачіпають прав та інтересів позивача.

Інші відповідачі та треті особи своїм правом на подання відзівів або пояснень не скористались.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні підтримала свій відзив, просила відмовити у позові.

Представник відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав відзив, поданий ОСОБА_5 та просив відмовити в позові.

Суд, заслухавши думку представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У відповідності до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Єдиним спадкоємцем за заповітом ОСОБА_8 є донька спадкодавця ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 червня 2017 року Державним нотаріусом Першої Дніпровської державною нотаріальною конторою на підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом була заведена спадкова справа №84/2017.

Згідно ст. 1236 ЦК України правом заповідача є визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. З огляду того що ОСОБА_8 заповіла все своє майно ОСОБА_2 , остання заявила своє бажання отримати у спадщину домоволодіння АДРЕСА_1 . Слід зазначити, що ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_8 постійно проживала за вказаною адресою. Зважаючи на відсутність реєстрації права власності згідно з чинним законодавством України на спірне домоволодіння, Державним нотаріусом на підставі ст.49 Закону України «Про нотаріат» було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

В матеріалах спадкової справи міститься довідка КП «Дніпровське МБТІ» від 10.03.2017 за вих. №2965, у відповідності до якої право власності станом на 31.12.2012 на будинок не зареєстровано.

03 червня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках №722/1882/16-ц, провадження № 61-39287св18 досліджував питання щодо визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), проте прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Верховний Суд вказав, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом спадкування згідно з нормами статей ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 529/501/16-ц (провадження№ 61-11479св18), від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18) та від 11 листопада 2019 року у справі № 554/13971/15-ц (провадження № 61-10243св18).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтвердив факт надання земельної ділянки під забудову чи належного проекту для будування.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають визнанню права власності об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Щодо посилань позивача на ухвалу Верховного суду від 21.10.2020, в якій було зазначено, що спірне домоволодіння належало спадкодавцю, суд вважає за необхідне зазначити, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах заявлених позовних вимог у суду першої інстанції та в межах касаційної скарги. У вказаній ухвалі йшла мова про належність майна спадкодавцю з підстав оформлення права власності на нього на введення домоволодіння в експлуатацію. Верховним судом не перевірялась наявність чи відсутність земельної ділянки, яка була відведена для будівництва спірного домоволодіння.

З врахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування задоволенню не підлягає.

Що стосується вимог позивача щодо встановлення фактів належності ОСОБА_5 , ОСОБА_7 або будь-яким третім особам споруд (гаражів), які на входять до спадкової маси, на території домоволодіння, суду не наданого жодного доказу щодо порушення вказаними особами прав позивача на спадкове майно, що протирічить ст. 15 ЦК України, та позов у частині також не підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому у разі відмови у позові не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 376, 1216-1218 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 258-259,263-265, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_7 , державний реєстратор Дніпровської районної Державної адміністрації Дніпропетровської області Васенін Юрій Володимирович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С.В., Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Н.Б., Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та встановлення юридичних фактів залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя : В.В. Батманова