Справа № 351/2084/20
Провадження № 22-ц/4808/715/21
Головуючий у 1 інстанції Сегін І. Р.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.,

за участю секретаря Єлісевич О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду, ухвалене суддею Сегіним І.Р. 20 січня 2021 року у м. Снятині у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні майном.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу на праві власності належить 2/3 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , де вона фактично проживає. Інша частина будинковолодіння належить матері позивача - ОСОБА_5 . Вказане будинковолодіння розташоване на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2445 га, кадастровий номер :01:001:0137.

Даним будинковолодінням та земельною ділянкою позивач з матір`ю користуються спільно, без визначення реальних часток.

По сусідству з їхнім житловим будинком знаходиться будинковолодіння АДРЕСА_2 , власниками якого по 1/3 частині є відповідачі.

В травні 2020 року відповідачі та їх родичі, які спільно з ними проживають, самовільно, без відповідного дозволу, незважаючи на зауваження, побудували на межі між їхніми господарствами в безпосередній близькості від їхніх будівель металеві навіси довжиною близько 11 метрів, які встановлені на бетонованих стовпцях і накриті металочерепицею. Дані навіси вони використовують як гаражі для автомобілів. При цьому, відстань від цих гаражів до будівель позивача становить менше 1 метра, не враховуючи ринв, до яких відстань ще менша. У зв`язку із цим побудовані навіси грубо порушують існуючі протипожежні та санітарні норми, затінюють вікно літньої кухні позивача з південної сторони, заважають проводити ремонтні роботи і опорядження фасаду, створюють незручності у користуванні будівлями та земельною ділянкою, перешкоджають насадженню декоративних, плодових дерев та інших культур, влаштуванню технічних споруд.

Наведене підтверджується звітом експерта з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_6 №03.10/2020-С, який встановив, що за результатами проведеного обстеження забудови суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1 на відповідність санітарного та протипожежного законодавства наявні порушення санітарного законодавства, а саме віддаль від сараю для утримання худоби та птиці будинковолодіння по АДРЕСА_2 до літніх кухонь будинковолодіння по АДРЕСА_1 повинна становити не менше 12 м, а фактично становить: між літньою кухнею (літера Б, поз. 2) та сараєм (поз. 13) 6,50 м, між літньою кухнею (літера М, поз. 10) та сараєм (поз. 13) 9 м. Також порушено вимоги абз. 2 п. 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» в частині розміщення навісів (поз. 15 та 16) будинковолодіння по АДРЕСА_2 , а саме: для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1 м. Згідно наведених експертом таблиць та схеми розташування будівель протипожежні розриви між побудованими відповідачами в 2020 році спірними навісами та літньою кухнею позивача, побудованою в 1965 році, повинні становити 10 м, а фактично становлять 0,6 м.

Таким чином відповідачі грубо порушують правила використання належної їм земельної ділянки, норми добросусідства, санітарні та протипожежні норми.

Просила усунути перешкоди в користуванні будинковолодінням та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів знести за їх рахунок навіси, які позначені на план-схемі експертного звіту 03.10/2020-С під №15 і №16 по АДРЕСА_2 та стягнути понесені судові витрати в рівних частках.

Рішенням Снятинського районного суду від 20 січня 2021 року позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні належних ОСОБА_2 на праві власності житловим будинком те земельною ділянкою, що по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 знести за їхній рахунок навіси, які позначені на план-схемі Експертного звіту 03.10/2020-С під №15 та №16 по АДРЕСА_2 . Стягнуто з відповідачів в рівних частинах на користь ОСОБА_2 841 грн. судового збору, 3000 грн. витрат на проведення експертизи та 5000 грн. витрат на правову юридичну допомогу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначила, що судом не враховано той факт, що будівництво металевих навісів, які встановлені на бетонованих стовпцях і накриті металочерепицею, не є самочинним будівництвом, оскільки їх будівництво проводилось на земельній ділянці, яка відведена для цієї мети. Крім того, знесення самочинного будівництва можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, проте позивач у справі не зверталась до Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Заболотівської селищної ради з приводу порушення її прав. В матеріалах справи відсутні приписи Державної архітектурно-будівельної інспекції України, які б свідчили про те, що будівництво спірних навісів відбувалося з порушенням норм ДБН.

Також ні позивачем, ні Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, ні Заболотівською селищною радою не було подано до суду позову про зобов`язання відповідачів провести перебудову бетонованих стовпців, накритих металочерепицею. Відповідно, жодних рішень судами також не приймалося. При цьому тільки якщо проведення перебудови конструкцій є неможливим, або особа, яка здійснила будівництво відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила будівництво.

Також вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження, незважаючи на наявність в матеріалах справи заяви відповідача ОСОБА_3 проти такого розгляду.

Апелянту не надсилалися судові повістки про розгляд справи 20 січня 2021 року, тим самим вона була позбавлена можливості подати зі своєї сторони відповідні докази на спростування доводів позивача.

Зазначає, що експертний звіт про проведення обстеження забудови суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не може бути визнано належним та допустимим доказом, оскільки в ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, як і не вказано, що висновок підготовлено для подання до суду.

З огляду на наведене, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідачі не надали суду будь-яких дозвільних чи проектних документів щодо будівництва спірних навісів, а з представленого позивачем висновку експерта та фототаблиць вбачається, що такі споруджені на межі між господарствами сторін на віддалі менше 1 м від житлового будинку позивача.

Постановою КМУ №218 від 13.03.2020 року ліквідовано Державну архітектурно-будівельну інспекцію, а постановою КМУ №219 від 13.03.2020 року з 18.03.2020 року зупинено дію постанови КМУ від 23.05.2011 року «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» до початку виконання функцій і повноважень Державної інспекції містобудування. Таким чином позивач була позбавлена можливості реагування на дії відповідачів зі сторони ДАБІ і змушена захищати свої інтереси в судовому порядку. При цьому законом не передбачено обов`язкового вжиття заходів досудового регулювання щодо даних правовідносин, а відповідачі не бажають домовлятися і не вжили будь-яких заходів для мирного врегулювання спору, незважаючи на її усні прохання.

Зазначає, що її будівлі побудовані раніше, ніж спірні споруди відповідачів.

Також вважає, що посилання апелянта на порушення норм процесуального права не відповідають дійсності, оскільки нормами ЦПК України не заборонений розгляд такої категорії справ в порядку спрощеного позовного провадження, а ст. 277 даного кодексу не передбачено обов`язку суду розглядати справу в порядку загального провадження у випадку заперечення сторони проти спрощеного провадження, як і не передбачено обов`язку постановляти ухвалу про відмову у задоволенні такого клопотання.

Зазначає, що в судовому засіданні в суді першої інстанції були присутні відповідач ОСОБА_3 зі своїм представником, який є адвокатом. При цьому всі відповідачі є близькими родичами, проживають однією сім`єю в одному житловому будинку. А тому апелянту достеменно було відомо про розгляд такої справи та її результат. Крім того відповідачам направлялись судові повістки, а оголошення про час і місце судового розгляду завчасно розміщалося на сайті судової влади України.

Також на спростування доводів апеляційної скарги додає довідку експерта ОСОБА_6 про те, що йому було відомо, що виготовлений ним експертний звіт призначений для подання до суду, а також про те, що при його підготовці він розумів і усвідомлював передбачену ст. 384 ч. 1 КК України кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Чобанюк М.М. та відповідач ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Гринів Я.В. подала до суду клопотання про розгляд справи в її відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, відповідача ОСОБА_3 , позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є власником 2/3 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_7 від 11.07.2001 року, серія НОМЕР_1 , копією Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_8 від 17.06.2003 року, серія ВАО №354440, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №189253210 від 19.11.2019 року (а.с. 6-8).

Інші 1/3 частина вказаного домоволодіння належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №189261455 від 19.11.2019 року (а.с. 9).

10.10.2019 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 виготовлено технічний паспорт (а.с. 15-17).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №189261455 від 19.11.2019 року, копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019 від 13.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_5 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2445 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 (а.с. 10-13).

Судом встановлено також, що відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по сусідству з житловим будинком позивача на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/3 частині будинку по АДРЕСА_2 , про що свідчить копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №228504673 від 18.10.2020 року (а.с. 14).

Відповідно до висновків Експертного звіту №03.10/2020-С про проведення обстеження забудови суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 на відповідність протипожежному та санітарному законодавству, складеного на замовлення ОСОБА_2 СПД - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 , зазначено, що наявні порушення протипожежного законодавства при забудові суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; будівлі (поз. 15 та 16 навіс) домоволодіння по АДРЕСА_2 збудовані по межі, яка точно не встановлена із-за відсутності межових знаків; наявні порушення санітарного законодавства, а саме: віддаль від сараю для утримання худоби і птиці будинковолодіння по АДРЕСА_2 до літніх кухонь будинковолодіння по АДРЕСА_1 повинна становити не менше 12 м, а по факту становить: між літньою кухнею (літера Б, поз. 2) та сараєм (поз. 13) 6,50 м.; між літньою кухнею (літера М, поз. 10) та сараєм (поз. 13) 9,00 м.; порушено вимоги абзацу 2 п. 3.25 ДБН 360-92 ** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень в частині розміщення навісів (поз. 15 та 16) будинковолодіння по АДРЕСА_2 , а саме: для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. Надано наступні рекомендації: для встановлення достовірної межі між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 рекомендовано відновити межові знаки; так як при проведенні обстеження власники будинковолодіння по АДРЕСА_2 не надали технічного паспорта для визначення строків будівництва їх будівель, а з їхніх же слів їхня забудова здійснювалася вже при наявності забудови будинковолодіння по АДРЕСА_1 , особливо в частині порушень, отже власникам будинковолодіння по АДРЕСА_2 необхідно провести забудову свого домоволодіння до вимог протипожежного та санітарного законодавства з врахуванням існуючих будівель і споруд суміжного будинковолодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 26-44).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що викладені позивачем обставини щодо вчинення відповідачами перешкод в користуванні належних їй на праві власності будинковолодінні та земельною ділянкою знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає до задоволення.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цього, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що споруджені на межі між господарствами сторін металеві навіси довжиною приблизно 11 м, встановлені на бетонованих стовпцях та накриті металочерепицею, створюють перешкоди у користуванні нею своєї земельної ділянки та житлового будинку і споруд, оскільки розташовані в безпосередній близькості до її будівель.

Як вбачається з Експертного звіту №03.10/2020-С про проведення обстеження забудови суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 на відповідність протипожежному та санітарному законодавству, спірні будівлі збудовані по межі, яка точно не встановлена із-за відсутності межових знаків; наявні порушення санітарного законодавства, а саме: порушено вимоги абзацу 2 п. 3.25 ДБН 360-92 ** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень в частині розміщення навісів будинковолодіння по АДРЕСА_2 , а саме: для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

Також експертом надано рекомендації, що оскільки при проведенні обстеження власники будинковолодіння по АДРЕСА_2 не надали технічного паспорта для визначення строків будівництва їх будівель, а з їхніх же слів їхня забудова здійснювалася вже при наявності забудови будинковолодіння по АДРЕСА_1 , особливо в частині порушень, отже власникам будинковолодіння по АДРЕСА_2 необхідно провести забудову свого домоволодіння до вимог протипожежного та санітарного законодавства з врахуванням існуючих будівель і споруд суміжного будинковолодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 26-44).

Також факт того, що відповідачами спірні навіси споруджені з порушеннями рекомендованої відстані до межі сусідньої земельної ділянки доводиться долученими до матеріалів справи фототаблицями (а.с. 18-25).

Таким чином, встановивши, що споруди, якірозташованіна земельній ділянці відповідачів,знаходяться у недопустимій близькості до будинку позивача, що створює останній перешкоди у користуванні належними їй будинком та земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача як користувача цієї ділянки підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом зобов`язання відповідачів знести навіси, що знаходиться на відстані менше 1 м від стіни будинку позивача.

Схожих висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 07.11.2018 року у справі №705/6378/15-ц (провадження №61-6930св18).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що будівництво спірнихнавісів не є самочинним будівництвом, а вматеріалах справи відсутні приписи Державної архітектурно-будівельної інспекції України, які б свідчили про те, що їх споруджено з порушенням норм ДБН, суд не бере до уваги, оскільки такі не стосуються предмету даного спору.

Щодо доводів апелянта про те, що Експертний звіт про проведення обстеження забудови суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не може бути визнано належним та допустимим доказом, оскільки в ньомуне зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, тане вказано, що висновок підготовлено для подання до суду, то такі спростовуються долученою до матеріалів справи довідкою експерта ОСОБА_6 №01.04/2021-С від 21.04.2021 року про те, що при підготовці вищевказаного звіту йому було відомо про намір замовника звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, а також, що він розумів та усвідомлював передбачену ч. 1 ст. 384 КК України кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта (а.с. 123).

Що ж стосується тверджень сторони апелянта про порушення судом першої інстанцції норм процесуального права при розгляді даної справи, зокрема, щодо її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, незважаючи на наявність в матеріалах справи заяви відповідача ОСОБА_3 проти такого розгляду, та неповідомлення апелянта про розгляд справи, то слід зазначити наступне.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі, що і було зроблено судом першої інстанції.

Нормами ЦПК України не заборонений розгляд такої категорії справ в порядку спрощеного позовного провадження, а ст. 277 даного кодексу не передбачено обов`язку суду розглядати справу в порядку загального провадження у випадку заперечення сторони проти спрощеного провадження. При цьому під час розгляду справи у порядку спрощеного провадження повідомлення (виклик) сторін не вимагається (стаття 279 ЦПК України).

Крім того відповідач ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи 21.12.2020 року (а.с. 58), а в судовому засіданні 20.01.2020 року були присутні відповідач ОСОБА_3 зі своїм представником, який є адвокатом. При цьому всі відповідачі є близькими родичами, проживають однією сім`єю в одному житловому будинку (а.с. 59-61). А тому вказані обставини не можуть свідчити про те, що ОСОБА_1 не було відомо про розгляд даної справи, та що вона була позбавлена можливості подати зі своєї сторони відповідні докази на спростування доводів позивача.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, а фактично зводяться до незгоди з дослідженими доказами.

Зазначення під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції про те, що спірний навіс було перебудовано відповідачем на початку лютого 2021 року з долученням відповідних фотодоказів не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 20 січня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.