Справа № 466/2362/20 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/2873/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Івасюти М.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника відповідача Солтиса Р.Р.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд постановити рішення, яким:
- поновити їй строк звернення до суду, як такий, що пропущений з об`єктивних причин;
- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2016 №127 про звільнення її з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України;
- поновити її на роботі на посаді техніка відділення документованого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 з 06 липня 2016 року;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 07 липня 2016 року по 06 липня 2017 року у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 10 575,20 грн.
В обгрунтування своїх вимог зазначала про те, що вона з 02 вересня 2011 року по 11 лютого 2016 року працювала на посаді техніка відділення документованого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 , яка входить до сфери управління військової частини НОМЕР_2 .
12 лютого 2016 року між нею та Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчально тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строк дії якого встановлений до кінця особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
З 12 лютого 2016 року вона проходила військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 .
До червня 2016 року включно їй виплачувалася середня заробітна плата та зберігалося робоче місце за попереднім місцем роботи.
Наприкінці червня 2016 року їй було доведено, що до військової частини НОМЕР_1 надійшла телеграма командира військової частини НОМЕР_2 з роз`ясненнями про те, що контракти, які було укладено з такими як вона, колишніми працівниками, не можна пов`язувати із виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оскільки такої на той час не встановлено. Відтак, з покликанням на телеграму їй було доведено, що збереження за нею робочого місця та середнього заробітку за посадою, на якій вона працювала до прийняття на військову службу, суперечить законодавству України і запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням.
Діючи під впливом нав`язаного їй уявлення про незаконність збереження за нею робочого місця за попереднім місцем роботи та середнього заробітку, 23 червня 2016 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.
Того ж дня наказом командира військової частини НОМЕР_1 №127 її було звільнено з роботи 06 липня 2016 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпПУ.
Вважає вказаний наказ командира військової частини НОМЕР_1 незаконним, тому вона вирішила звернутися до суду із вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, поновлення на роботі - відмовлено.
Вказане рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
Вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що 23 червня 2016 року вона написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, розуміючи що це призведе до погіршення її соціального та економічного становища. Командування частини схвально поставилося до такого її кроку та того ж дня командир частини видав наказ про її звільнення з роботи за власним бажанням, при цьому ніякої бесіди з приводу неминучих негативних змін в її становищі (втрати соціальних гарантій, передбачених законодавством про працю) командир частини з нею не проводив.

Стверджує, що суд не взяв до уваги ані відомості, повідомлені нею як свідком, ані відомості, що містилися в тексті телеграми, натомість зробив помилковий висновок про відсутність жодних доказів, що підтверджують існування зовнішніх факторів, які змусили її написати заяву про звільнення всупереч своїм бажанням.

Також вважає, що суд не звернув увагу на те, що на користь твердження про вимушений характер написання нею заяви про звільнення з роботи за власним бажання.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання вимог апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено факту та не підтверджено жодними доказами, що командир чи будь які інші посадові особи військової частини НОМЕР_1 примусили ОСОБА_1 написати заяву про звільнення за власним бажанням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що з 02 вересня 2011 року по 11 лютого 2016 року ОСОБА_1 працювала на посаді техніка відділення документованого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 .
12 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчально тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Згідно з даного контракту він укладається відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін до кінця особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.33-34).
З 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою №2233/37, яка видана 25 лютого 2016 року військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 (а.с.8).
Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) від 18.03.2016 №58 з 12 лютого 2016 року за ОСОБА_1 було збережено місце роботи та здійснювалася виплата середнього заробітку до закінчення особливого періоду за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с.9).
23 червня 2016 року ОСОБА_1 написала на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 заяву з проханням звільнити її із займаної посади техніка відділення документованого засекреченого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла відповідно до ст. 38 КЗпПУ за власним бажанням (а.с.68).

06 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади техніка відділення документованого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпПУ, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №127 від 23 червня 2016 року.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України установлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем вказується, що в кінці червня 2016 року позивачу було доведено розпорядження ТВО командира військової частини НОМЕР_2 від 16.06.2016 року №350/173/145/100/ПС та надано роз`яснення, що з нею укладено контракт у зв`язку із виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, якої на сьогоднішній день не встановлено, таким чином контракт неправомірний, місце праці і посада за позивачем з 06.07.2016 року не зберігається, а виплата середнього заробітку припиняється та запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням.

Однак позивачем не вказуються особи, які довели до неї вказане розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , не вказуються особи, які надали відповідне роз`яснення, а також підтвердження того, що командиром військової частини НОМЕР_1 було запропоновано позивачу написати заяву на звільнення за власним бажанням.

Суд першої інстанції, вірно, виходив з того, що факт тиску на позивача щодо подання заяви про звільнення за власним бажанням не підтверджено належними і допустимим доказами. ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про звільнення, одержала трудову книжку, з нею було проведено повний розрахунок. Крім цього, позивач мала можливість протягом двох тижнів відкликати вказану заяву, однак таким правом не скористалася.
ОСОБА_1 відповідно до діючого законодавства була правомірно звільнена з роботи і підстав для її поновлення на посаді немає.
Покликання ОСОБА_1 на рішення Верховного суду від 21.06.2018 року у справі №750/50009/16-ц, від 20.01.2010 року у справі №686/20215/15-ц, від 07.02.2018 року у справі №279/2860/16-ц, від 14.02.2018 року у справі №131/1449/16-ц, від 20.06.2018 року у справі №592/2567/17 не можуть братися до уваги, оскільки вони стосуються виключно осіб, на користь яких вони ухвалені.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вище наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 10 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.06.2021 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.