Житомирський апеляційний суд
Справа №295/7695/20 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В.
Категорія 8 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Галацевич О.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/7695/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності у спільному майні, виселення та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Стрілецькою О.В. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, які пред`явили до ОСОБА_4 та просили на підставі ст. 365 ч.1 ЦК України припинити право власності відповідача на ј частку у спільному майні: квартиру АДРЕСА_1 та виселити відповідача без надання іншого жилого приміщення; визнати право власності на цю частку за ОСОБА_1 та визначити новий розподіл часток у спільному майні; стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів по 10000 гривень моральної шкоди та стягнути з нього судові витати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26.01.2021 р. позов задоволено частково. Припинено право власності відповідача ОСОБА_4 на ј частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за позивачем ОСОБА_1 право власності на цю частину. Стягнуто з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості належної йому ј частки у спільному майні, шляхом виплати йому 123700,00 грн. з депозитного рахунку ТУ ДСА у Житомирській області, які внесені ОСОБА_1 02.09.2020 р. Виселено ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання іншого житла, вирішено питання про судові витрати.

Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування якої, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що ним чиняться перешкоди позивачам щодо проживання у спірній квартирі, оскільки доказів на підтвердження цього акту немає. Апелянт вважає висновки суду про те, що припинення права власності на спірну частину квартири не завдасть йому істотної шкоди, оскільки у нього у власності наявне інше майно, необґрунтованими, так як квартира АДРЕСА_2 має площу 29,1 кв.м, в якій проживає ще троє співвласників і заселення її сім`єю відповідача є технічно неможливим.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів адвокат Могильницький В.Ю. просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд справедливо задовольним позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог.

Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом, встановлено, квартира АДРЕСА_1 загальною площею 39,0 кв.м, житловою 28,6 кв.м належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних долях по ј відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 24.01.2012 р., яке видане Відділом приватизації державного житлового фонду управління житлового господарства Житомирської міської ради (а.с. 23, 24).

Відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить також ј частини квартири АДРЕСА_2 (а.с.32-33).

Сторони у справі позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 28.04.2007 р., який розірвано за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.04.2014 р. (а.с. 19).

Рішенням цього ж суду від 13.01.2015 р. з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. 20).

10.09.2014 позивачка ОСОБА_8 та ОСОБА_9 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 21). Родина ОСОБА_9 разом з сином ОСОБА_10 та сином дружини ОСОБА_3 винаймають житло за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 22).

Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб 30.12.2015 р. (а.с. 73). Відповідач з сім`єю проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

З листів Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області вбачається, що ОСОБА_2 28.11.2014 та 13.01.2015 зверталась до поліції з приводу неправомірних дій колишнього чоловіка. З ОСОБА_4 були проведені профілактичні бесіди з приводу недопущення антигромадської поведінки (а.с. 29-30).

Відповідно до висновку №953/06-2020 від 17.06.2020 оціночно-будівельного та будівельно-технічного дослідження, яке проведено за заявою ОСОБА_1 , поділ двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_4 з виділом по ј частці або в інших частках, не вбачається можливим, оскільки виходячи із умов поділу на дві окремі квартири для ізольованого користування та заселення однією сім`єю, як передбачено п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року, при зазначеному варіанті не виконуються вимоги пунктів 5.19, 5.20, 5.21, 5.22, 10.2 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення». 14.9.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій». Дійсна (ринкова) вартість квартири, виходячи із придатного для проживання технічного стану квартири, визначена за середньоринковими цінами станом на дату проведення дослідження становить 494800,00 грн, в т.ч. вартість ј частки 123700,00 грн (а.с. 35-52).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що частка відповідача у спільному майні, є незначною порівняно із сукупною часткою позивачів та такою, що не може бути виділена із спільного майна, що підтверджено і висновком будівельно-технічного дослідження; спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування та утримання майна. Суд зважив на те, що відповідач не вживає будь-яких заходів з метою вирішення спору, будь-яких дій щодо компенсації позивачам вартості їх часток у праві спільної часткової власності також не вчиняв. Крім того, припиняючи право власності відповідача на ј спірної квартири, суд прийшов до висновку, що це не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї, оскільки йому на праві власності належить ј частина квартири, якою він володіє спільно зі своїми батьками, до того ж позивачем попереднього внесено вартість цієї частки на депозитний рахунок суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше сторін із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що передбачено ч. 1 ст. 356 ЦК України.

Згідно зі ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Таким чином, аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льонрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що частка відповідача у праві спільної часткової власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , є незначною, спільне володіння і користування майном є неможливим, позивачем внесена грошова компенсація частки на депозитний рахунок суду, тому у суду першої інстанції були правові підстави для припинення права власності ОСОБА_4 на ј частки зазначеної квартири.

Апеляційний суд погоджується, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки з 20.12.2006 і по теперішній час відповідач має у спільній частковій власності ј кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 29,1 кв.м і має право користування цією квартирою.

Як визначено частинами 1- 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи проти позову відповідач не навів обставин, які б свідчили про те, що припинення його права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам, а його довід про те, що ј частка у спірному майні за адресою по АДРЕСА_6 є неможливою для проживання, оскільки є однокімнатною квартирою, не може слугувати такою обставиною у цьому конкретному випадку. Так як власниками спірної квартири АДРЕСА_1 є чотири особи, двоє з яких ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають власні сім`ї (з чотирьох та трьох осіб відповідно), позивач ОСОБА_1 є особою літнього віку. Таким чином, не можна вважати, що двокімнатна квартира є більш придатною для проживання трьох різних сімей, загальною кількістю з восьми чоловік, ніж однокімнатна, яка належить відповідачу та його батькам.

Крім того, права позивачів, як співвласників житлового майна, є порушеними, оскільки вони не можуть проживати у власній квартирі, тобто користуватися і розпоряджатися належним їм майном, оскільки ним користується лише відповідач з членами своєї родини.

Відповідно до наданого позивачем висновку експерта від 17.06.2020 року ринкова вартість оцінюваної цілої квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 становить 494 800,00 грн, в тому числі вартість оцінюваної 1/4 частки квартири складає 123700,00 грн. Саме таку суму було внесено позивачем на депозитний рахунок суду.

Визначаючи розмір грошової компенсації, суд першої інстанції керувався вказаним експертним дослідженням. Згідно із п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основним принципом цивільного судочинства, зокрема, є змагальність сторін. Разом з тим, відповідач не оспорював визначену експертом ринкову вартість спірної квартири.

Встановивши, що частка відповідача ОСОБА_4 в квартирі є незначною, не може бути виділена в натурі, мотивувавши свій висновок тим, що припинення права власності відповідача на належне йому майно не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість припинення права власності на частку майна.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 26 січня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року.

Головуючий Судді