Справа № 369/9091/21
Провадження №2-з/369/47/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2021 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчко А.Я., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

02.07.2021 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, яка була мотивована тим що, вона на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 676569, виданого 08 листопада 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.08.2006 року № 1-2954, була власником земельної ділянки площею 1,6600 га, (рілля), що знаходиться на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий :06:002:0098.

З ОСОБА_2 вони перебували хороших та довірчих відносинах, оскільки дружили сім`ями на протязі багатьох років.

Під час намагання рейдерського захоплення належного заявнику нерухомого майна, в тому числі вищезазначеної земельної ділянки між нею та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про укладення фіктивного договору купівлі-продажу земельної ділянки, з метою збереження даного майна від незаконного відчуження на користь третіх осіб.

27 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дудкіною Н.В.

За умовами даного договору ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 прийняла у власність земельну ділянку площею 1,6600 га, (рілля), що знаходиться на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий :06:002:0098.

Даний договір із моменту укладенні був фіктивний, оскільки покупець фактично не приймав майно і не сплачував за нього грошову суму визначену в договорі (711 000 грн.).

Про фіктивність даного договору також свідчить те, що заявник продовжила користуватись земельною ділянкою, та фактично зараз володіє нею.

Як вбачається із змісту договору, сторони не підтверджували що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони не підтвердили що даний договір укладається у відповідності зі справжньою їх волею, і не є результатом впливу тяжких обставин, не засвідчили що договір укладається нами застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення.

В подальшому після проходження певного проміжку часу, заявник звернулась до ОСОБА_2 із пропозицією здійснити переоформлення фактично належної їй земельної ділянки на її ім`я шляхом укладення аналогічного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Однак остання відмовилась вчиняти такі дії, мотивуючи це тим що оскільки земельна ділянка зареєстрована за нею на праві власності остання має намір здійснити її продаж іншим особам, а кошти від реалізації залишити собі у власність.

Таким чином на даний час у між сторонами виник спір щодо фіктивності договору купівлі-продажу від 27.06.2012 року.

Оскільки невжиття заходів щодо забезпечення позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, з метою забезпечення позову заявник вважала за необхідне накладення арешту із забороною відчуження, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту на земельну ділянку площею 1,6600 га, (рілля), що знаходиться на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий :06:002:0098, власник ОСОБА_2 .

Тому заявник ОСОБА_1 просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту із забороною відчуження, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту та заборони відчуження на земельну ділянку площею 1,6600 га, (рілля), що знаходиться на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий :06:002:0098, власник ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому вирішення питання забезпечення позову здійснюється без присутності осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши заяву, всебічно та повно дослідивши доводи заявника, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»)

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року №5-рп/2011 у справі № 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст. 55 Конституції України.

Відповідно до пунктів 1 та 2, частини 1 статті 150 Цивільного процесуального України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Тобто, однією із причин, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення.

При цьому закон не вимагає надання будь-яких доказів існування можливості утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а лише вимагає подання відповідної заяви про це у вигляді, передбаченому ч. 1 ст. 149 ЦПК України.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову (п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Із змісту поданої заявником заяви вбачається що між сторонами існує спір відносно фіктивності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 червня 2012 року, та подальше застосування наслідків недійсності правочину.

Із матеріалів заяви вбачається що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 1,6600 га, (рілля), що знаходиться на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:002:0098.

У зв`язку з посиланням на фіктивність правочину, набуття права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку буде оскаржуватись в повному провадженні заявником ОСОБА_1 .

Відчуження земельної ділянки може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.

Так, дослідивши матеріали заяви, суд прийшов до висновку, що заявником ОСОБА_1 обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист її порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Враховуючи предмет майбутнього позову, наведені заявником докази та обґрунтування заявлених вимог у заяві щодо забезпечення позову, суд прийшов до висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Отже, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом майбутньої позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову до подачі позову підлягає задоволенню.

Згідно ч.4 ст. 152 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна- тридцяти днів з постановлення ухвали про забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви задовольнити.

Накласти арешт та заборону відчуження на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 1,6600 га, що знаходиться на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:002:0098, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Боржник: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місяця проживання: АДРЕСА_2

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Дана ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не зупиняє її виконання.

Суддя А.Я. Волчко