ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №522/15728/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2608/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеса від 23 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Шенцевої О.П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та відзивів на позов

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 20 листопада 2009 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , в період якого 28 грудня 2013 року було придбано автомобіль BMW X5 2007 року випуску, який був зареєстрований на чоловіка.

Вказувала, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30 червня 2015 року шлюб між ними розірвано, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

В жовтні 2016 року їй стало відомо, що ОСОБА_4 переоформив автомобіль на свою доньку ОСОБА_1 без її згоди та відома.

Згідно до бази даних АІС «Автомобіль» МВС України в Одеській області 28 квітня 2015 року автомобіль BMW X5 2007 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_1 було перереєстровано у ТСЦ №5112 (м. Любашівка) на підставі довідки-рахунку НОМЕР_2 від 28 квітня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 (доньки померлого).

22 грудня 2016 року вона звернулась з позовом до Приморського районного суду м. Одеси про визнання права власності на 1/2 частини вказаного автомобіля BMW X5 2007 (справа № НОМЕР_3 ), але в судовому засіданні було встановлено, що автомобіль вже належить ОСОБА_3 , перереєстрований у ТСЦ №5142 (м.Одеса) на підставі договору купівлі-продажу №6452/16/000447 від 24 листопада 2016 року.

Посилаючись на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на відчуження якого вона не надавала, просила задовольнити її вимоги на підставі ст.ст.203,215 ЦК України (а.с.3-7).

У відзиві на позов представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 просить відмовити у позові, посилаючись на те, що:

- під час шлюбу ОСОБА_4 у користуванні мав автомобіль BMW X5, 2007 року випуску, а позивачка автомобіль - Nissan Rougue, 2007 року випуску;

- обидва автомобілі були відчужені кожним із подружжя в період розірвання шлюбу, за усною згодою між ними;

- рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30 червня 2015 року про розірвання шлюбу встановлено, що майнові суперечки між сторонами відсутні, що вказує на існування усної згоди між подружжям щодо відчуження автомобілів;

- законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна не в інтересах сім`ї. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 квітня 2015 року № 6-7цс15(а.с.43-46).

У відзиві на позов адвокат Шкодіна Л.В. в інтересах ОСОБА_3 просить відмовити у позові, посилаючись на те, що:

- автомобіль вибув із власності ОСОБА_4 до моменту розірвання шлюбу 28 квітня 2015 року. У рішенні суду про розірвання шлюбу вказано, що майновий спір між сторонами відсутній;

- до ОСОБА_3 не заявлено жодних вимог, тому він є добросовісним набувачем автомобіля;

- спірні правовідносини щодо автомобіля були предметом розгляду в Приморському районному суді м.Одеси (справа №522/790/17) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та визнання права власності на Ѕ частину автомобіля, за результатами якого постановлено рішення суду від 18 травня 2018 року про відмову у позові (а.с.38-41).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 23 вересня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля BMW X5 2007 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_1 , укладений у вигляді довідки рахунку ААЕ066536 від 28 квітня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , д/н НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 .

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Судове рішення мотивовано тим, що відсутність претензій/спорів до розлучення, під час розлучення або після, не відміняє режиму володіння спільним сумісним майном набутим під час шлюбу та не лишає вже існуючих прав та обов`язків, тому відсутність письмової згоди позивача на продаж автомобілю BMW X5 2007 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_1 , який було перереєстровано у ТСЦ №5112 (м. Любашівка) на підставі довідки-рахунку НОМЕР_2 від 28 квітня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 є підставою для визнання правочину недійсним (а.с.141-144).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

На обґрунтування скарги, крім доводів, що містились у відзиві на позов, зокрема зазначила, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позову, не врахувавши, що:

- ОСОБА_4 вважав автомобіль BMW X5 2007 року випуску своєю особистою власністю, а автомобіль Nissan Rougue 2007 року випуску особистою власністю дружини;

- 28 квітня 2015 року, під час шлюбу, ОСОБА_4 продав свій автомобіль ОСОБА_1 за довідкою-рахунком;

- з метою захисту своїх майнових прав у вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, предметом якого був автомобіль Nissan Rougue 2007 року випуску, але ОСОБА_2 в процесі розгляду справи не пред`явила зустрічний позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля BMW X5 2007 року випуску та про його поділ, і в травні 2015 року подружжя вирішили спір мірним шляхом, що зазначено в ухвалі суду від 10 травня 2016 року;

- після вирішення питання мірним шляхом та зняття арештів з автомобіля Nissan Rougue, 2007 року випуску, вказаний автомобіль був проданий ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 (а.с.149-151).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_7 , посилаючись на безпідставність її доводів, просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с.191-197).

Відповідачі та їх представники в судове засідання, призначене на 25 травня 2021 року, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені фактичні обставини справи

Встановлено, що 20 листопада 2009 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_4 .

У період шлюбу, 28 грудня 2013 року подружжя придбало автомобіль BMW X5 2007 року випуску, був зареєстрований на ОСОБА_4 (а.с.23).

30 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси (справа №522/7213/15). Рішенням суду встановлено, що майнові суперечки між сторонами відсутні (а.с.20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.22).

Згідно відповіді Територіального сервісного центру в Одеській області МВС України від 21 березня 2017 року, станом на 20 березня 2017 року за ОСОБА_2 , у період часу з листопада 2009 року по липень 2015 року був зареєстрований автомобіль - Nissan Rougue 2007 року, якій 08 грудня 2015 року в Територіальному сервісному центру №5141 зареєстрований за ОСОБА_8 (а.с.47,48).

Згідно довідки Територіального сервісного центру в Одеській області від 21 квітня 2017 року власником автомобіля BMW X5 2007 року випуску, попередній д/н НОМЕР_4 , є ОСОБА_3 (а.с.24).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначила, що правовою підставою недійсності договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , оформленого довідкою-рахунком від 28 квітня 2015 року, євідсутність її згоди на таке відчуження спільної сумісної власності подружжя, а тому спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.203,215 ЦК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст.ст.203,215 ЦК України та виходив з того, що спірний автомобіль, придбаний у шлюбі, належав подружжю ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності. Своєї згоди на розпорядження цим автомобілем позивач не надавала, а тому ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , укладаючи оспорюваний договір, діяли недобросовісно, так як усвідомлювали факт порушення прав ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з таких підстав.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст.316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч.1ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Так, ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що спірний автомобіль BMW X5 2007 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_1 набутий за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

При цьому колегія суддів, вважає, що відсутність судового рішення про визнання вказаного спірного автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_4 підтверджує, що відсутні правові підстави вважати, що таке майно належить виключно ОСОБА_4 , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.

Крім того, вирішення питання розподілу спільного майна подружжя в судовому порядку не вирішувалось.

В свою чергу у заочному рішенні Приморського районного суду м.Одеси від 30 червня 2015 року (справа №522/7213/15) про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зазначено, що майнові суперечки між сторонами відсутні (а.с.20).

Згідно з ч.3ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

За інформацією даних, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 10 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, витребування майна, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя (справа №522/19956/15)провадження по справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Предметом позову між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був автомобіль - Nissan Rougue 2007 року (шасі (кузов) НОМЕР_6 ), який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

Спір щодо автомобіля BMW X5 2007 року випуску судом не вирішувався.

Провадження по справі закрито, оскільки від представника позивача надійшла заява про відмову від позову у зв`язку з тим, що сторони шляхом мирних переговорів дійшли згоди з усіх спірних питань, які є предметом спору у даній справі, тому подальший розгляд даної справи для сторін не має ніякого сенсу (а.с.153).

Під час розгляду цієї справи позивач не зверталась до суду про поділ майна подружжя щодо автомобіля BMW X5 2007 року випуску.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 18 травня 2018 року (справа № 522/790/17) у позові ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 автомобіля BMW X5 2007 року відмовлено, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Вказаним рішенням суду встановлено, що 28 квітня 2015 року автомобіль BMW X5 2007 (шасі (кузов) НОМЕР_1 був перереєстрований у ТСЦ №5112 (м. Любашівка) на підставі довідки-рахунку ААЕ 066536 від 28 квітня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується листом ТСЦ №5141 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України від 04 березня 2017 року.

За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.3ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

Враховуючи те, що предметом спору є автомобіль BMW X5 2007 (шасі (кузов) НОМЕР_1 , який придбано за 100 000 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового, тому потребував згоди позивача як другого із співвласників.

Отже, відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним.

Тому за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

У ст.68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує доводи відповідачів, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Матеріали справи не містять відомостей, що під час шлюбу і після розірвання шлюбу за життя ОСОБА_4 в судовому порядку вирішувалися питання про поділ майна подружжя, з встановленням конкретних часток сторін, або розподіл між ними автомобілів, які знаходилися у їх користуванні.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зазначено, що:«відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. […] З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч.4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору».

За змістом ч.1 ст.203, ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль було придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростовано, доказів надання згоди позивачем на відчуження спірного автомобіля не надано, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у справі - відсутні.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Доводи відповідачів, що у власності кожного з подружжя знаходився в користуванні автомобіль, до уваги не приймаються, оскільки колегія суддів виходить із презумпції спільності майна, придбаного подружжям під час перебування у шлюбі, та відповідач ОСОБА_1 ,за якою було зареєстровано спірний автомобіль, не надала належних і допустимих доказів придбання спірного автомобіля її батьком ОСОБА_4 за його особисті кошти. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності, розмір ідеальних часток яких не визначений.

Такі докази в матеріалах справи відсутні.

У справі, що переглядається, подружжя були співвласниками спірного автомобіля, правовий режим права власності - це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, суд першої інстанції правильно визнав недійсним договір купівлі-продажу, оформлений довідкою-рахунком, в цілому.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14, від 11 вересня 2020 року у справі № 524/9286/15, від 20 травня 2020 року у справі № 607/16852/15, від 11 вересня 2020 року у справі № 524/9286/15, від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16.

Доводи відповідачів щодо вирішення спору мірним шляхом за усною згодою між сторонами стосовно спірного автомобіля до уваги не приймаються, оскільки рішення суду щодо поділу спірного автомобіля не було. Договір купівлі-продажу транспортного засобу є договором, що виходить за межі дрібного побутового, тому його укладення згідно ст.65 СК України потребує згоди другого подружжя, а недотримання цих вимог закону є підставою для кваліфікації правочину недійсним. ОСОБА_4 , який уклав договір щодо спільного майна подружжя, та ОСОБА_1 покупець за таким договором діяли недобросовісно, оскільки майно належало подружжю на праві спільної сумісної власності і ОСОБА_4 не отримав згоди на укладення договорів другого з подружжя ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеса від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: