Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 року справа № 542/772/21

провадження № 2/542/361/21

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Стрельченко Т.Г.,

при секретарі Нестеренко О.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивачів, адвоката Берлименко Тетяни Володимирівни до територіальної громади в особі Новосанжарської селищної ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

11.05.2021 року представник позивачів звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно. Вимоги звернення до суду мотивувала тим, що у позивача ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.12.2005 року та договору купівлі-продажу майнового паю від 29.12.2005 року, а у позивача ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2005 року виникло право власності на майнові паї, в рахунок яких їм було виділено виробничий будинок (корівник), що розташований на земельній ділянці площею 0,1234 га за адресою: АДРЕСА_1 .

В даний час позивачам потрібні правовстановлюючі документи на вищезазначене нерухоме майно, що і змусило їх звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14.05.2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву від 06.07.2021 року про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю.

Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З технічного паспорта на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, виготовленого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 13.04.2021 року, вбачається, що по АДРЕСА_1 знаходиться виробничий будинок (корівник) літ. «А-1» загальною площею 736,4 кв.м, який складається з приміщення корівника АДРЕСА_2 площею 363,7 кв.м та приміщення корівника № 2 площею 372,7 кв.м. Замовниками технічної інвентаризації є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивачі по справі (а.с. 21-24).

Згідно довідки ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» № 3904 від 16.04.2021 року реєстрація права власності на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 року не проводилась (а.с. 25).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.12.2005 року, посвідченого нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 4023, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 майнового паю члена КСП «Україна» Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 18).

Також згідно договору купівлі-продажу майнового паю від 29.12.2005 року, позивач ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 майновий пай, право власності на який засвідчене свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ПО № 181601 (а.с. 19).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2005 року, посвідченого нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 4011, позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_5 майнового паю члена КСП «Україна» Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 17).

Згідно довідки Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 02-22/25 від 22.01.2020 року нежитлова будівля (корівник), якою користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Згідно звіту про оцінку будівлі корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 11.05.2021 року становить 225200 грн.

Позивачі звернулися до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності на виробничий будинок (корівник) літ. «А-1» загальною площею 736,4 кв.м, на що отримали відмову в усному порядку. Державний реєстратор пояснив, що на підставі свідоцтв про право на спадщину та договору купівлі-продажу позивачі повинні були звернутися до відповідної сільської ради і отримати нові свідоцтва про право власності на майновий пай члена сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відміткою підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідчена підписом керівника такого підприємства та печаткою, про що зазначено у п.п. 1 п. 51 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року.

Між тим судом встановлено, що ПАФ «Україна» ліквідовано, про що свідчить інформація в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 30, 31).

Згідно п. 51 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 553 від 23.08.2016 року), для державної реєстрації права власності у зв`язку із виділенням нерухомого майна в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств подаються: 1) свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відміткою підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідченою підписом керівника такого підприємства та печаткою; 2) акт приймання-передачі нерухомого майна.

Таким чином, оскільки ПАФ «Україна» ліквідовано, позивачі не спроможні виконати вимоги щодо відмітки підприємства правонаступника реорганізованого КСП про виділення майна в натурі, засвідченого підписом керівника такого підприємства та печаткою.

На момент укладання позивачами договору купівлі-продажу на майновий пай та отримання свідоцтв про право на спадщину від 29.12.2005 року діяв Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затверджений наказом Міністерства аграрної політики України № 62 від 14.03.2001 року.

Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім?ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку.

У пункті 9 цього Порядку зазначалося, що виділення із складу пайового фонду майна натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.

Згідно виписки з протоколу № 1 від 15.06.2000 року зборів приватної агрофірми «Україна» було прийнято рішення щодо розпаювання майна (а.с. 27).

Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч. 2 ст. 356 ЦК України суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Реформування аграрного сектору економіки на засадах приватної власності розпочалося після прийняття Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки» № 1529/99 від 03.12.1999 року.

Зокрема ст. 1 зазначеного Указу Президента України встановлено здійснити заходи щодо реформування протягом грудня 1999 року - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями і створення на їх основі інших суб`єктів господарювання. Також передбачена передача окремих будівель, споруд, техніки, робочої і продуктивної худоби, птиці, знарядь праці тощо членам сільськогосподарських підприємств.

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» № 2114-ХІ до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.

Крім того, питання виділення майнового паю урегульовано частково і в Указі Президента України № 1529/99 від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки».

Можна зробити висновок, що майновий пай це частка кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства у пайовому фонді майна членів колективного сільськогосподарського підприємства, виражена у грошовій формі та визначена у відсотках до розміру пайового фонду, розмір якої залежить від трудової участі в діяльності цього підприємства. Право на майновий пай посвідчується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат).

За змістом ст. 7 Закону № 2114-ХІІ об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Вищезгадані норми закону зазначені і у постанові ВП ВСУ від 26.06.2019 року у справі № 2-448/2008.

Перехід права власності на пай визначається п. 13 постанови Кабінету Міністрів України № 177 від 28.02.2001 року «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» (далі Постанова), де зазначено, що у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво. Право власності на предмет договору у покупця виникає з моменту одержання в установленому порядку Свідоцтва про право власності на майновий пай.

У пункті 14 даної Постанови вказано, що Свідоцтво видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства. Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства.

Факт оформлення свідоцтва засвідчується гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради.

У відповідності до п. 13 листа Міністерства аграрної політики України № 37-25-3-11/3923 від 05.05.2001 року «Щодо порядку видачі, обліку та погашення Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат)», при переході права власності на майновий пай, яке здійснено на підставі свідоцтва, орган місцевого самоврядування, який видав та зареєстрував його, видає нове свідоцтво новому власнику, реєструє нове свідоцтво у Книзі обліку, робить відповідний запис у списку осіб, які мають право на майновий пай. Старе Свідоцтво долучається до справи.

Тобто, позивачі набули у не забороненому законом порядку право власності на майнові паї, при виділенні яких в натурі останнім переданий вищевказаний виробничий будинок (корівник). Але, визначену законодавством процедуру отримання нових майнових сертифікатів та зазначення відмітки підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідченою підписом керівника такого підприємства та печаткою, позивачі не здійснили.

Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Підстави набуття права власності передбачені в ст. 328 ЦК України, частина перша якої визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Земельна ділянка, на якій розташований вищезгаданий об`єкт нерухомості, належить колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 000040, зареєстрованого за № 4 від 05.02.1998 року (а.с. 32-37).

Фактично позивачі використовують земельну ділянку площею 0,1234 га, яка необхідна для обслуговування виробничого будинку (корівника) літ. «А-1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачами було розроблено кадастровий план земельної ділянки для обслуговування нерухомого майна, що розташоване за вищезазначеною адресою. Згідно відомостей кадастрового плану землекористувачами земельної ділянки є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , чітко зазначені межі земельної ділянки та зазначено, що земельна ділянка площею 0,1234 га передбачена для обслуговування виробничого будинку (корівника), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38).

Згідно звіту про оцінку земельної ділянки площею 0,1234 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 11.05.2021 року становить 8100 грн.

Згідно ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 373 Цивільного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Вищезгадана норма не містить поняття про те, що в Україні існує колективна власність на землю. Однак державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 000040, зареєстрований за № 4 від 05.02.1998 року, не скасовано.

Згідно п.п. «г» п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 року у державній власності залишаються усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок комунальної власності.

Вказана норма Закону свідчить також про те, що державний акт на право колективної власності на землю є формальним та не породжує правових наслідків.

Таким чином, перебування земельної ділянки у колективній власності та відсутність правового механізму повернення земельної ділянки до державної форми власності, порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

У зв`язку з тим, що державний акт на право колективної власності не скасовано, позивачі не мають можливості реалізувати своє право на власність.

Згідно ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до постанови ВСУ по справі № 6-253цс16 щодо прав на земельну ділянку при відчуженні об`єкта нерухомості від 13.04.2016 року, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 000040, зареєстрований за № 4 від 05.02.1998 року, виданий КСП «Україна» на землю загальною площею 1637,5 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно ст. 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а) громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Тож, згідно вищезазначеної норми законодавства, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право отримати у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Зокрема, правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6- 2225цс16 закріплює наступне. За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Дана позиція викладена і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі № 921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

З моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц). Такий же принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості застосовано у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.10.2019 року у справі № 921/99/18, від 18.02.2020 року у справі № 907/132/19, від 16.06.2020 року у справі № 914/1101/19, від 23.06.2020 у справі № 910/14057/18. Аналогічний підхід відображено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.11.2019 року у справі № 150/300/16, від 27.11.2019 року у справі № 461/2328/16-ц, від 15.01.2020 року у справі № 204/9373/14-ц, від 01.07.2020 року у справі № 2-95/12, від 15.07.2020 року у справі N 127/2061/16-ц.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами права.

За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі відсутності документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно п. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться, у тому числі, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин, суд дійшов до переконання, що позивачі правомірно набули вищевказане майно, а відповідач позов визнає повністю, тому є підстави задовольнити даний позов.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 321, 328, 331, 373, 377, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 189-200, 206, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 78, 120 ЗК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивачів, адвоката Берлименко Тетяни Володимирівни до територіальної громади в особі Новосанжарської селищної ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину виробничого будинку (корівника) літ. «А-1» загальною площею 736,4 кв.м та земельної ділянки площею 0,1234 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину виробничого будинку (корівника) літ. «А-1» загальною площею 736,4 кв.м та земельної ділянки площею 0,1234 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: с. Малий Кобелячок, Новосанжарський район, Полтавська область, 39333;

позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: с. Малий Кобелячок, Новосанжарський район, Полтавська область, 39333;

представник позивача: адвокат Берлименко Тетяна Володимирівна, місцезнаходження: вул. Центральна, 30, смт. Нові Санжари, Полтавська область, 39300;

відповідач: територіальна громада в особі територіальна громада в особі Новосанжарської селищної ради Полтавської області, місцезнаходження: вул. Центральна, 23, смт. Нові Санжари, Полтавська область, 39300.

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області Т.Г. Стрельченко