КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 311/2089/17

провадження № 22-ц/824/4855/2021

09 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Козій Дар`ї Олександрівни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року у складі судді Яценко Н. О.,

встановив:

13.09.2017 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.07.2017 між нею та відповідачем велись переговори стосовно купівлі салону «MY nails&beauty» за адресою: АДРЕСА_1 .

25.07.2017 ОСОБА_2 отримала від неї грошову суму в розмірі 12 000 доларів США в якості передоплати (авансу) за продаж салону «MY nails&beauty», про що склала відповідну розписку.

В подальшому вона зрозуміла, що відповідач не має права розпорядження вказаним салоном, остання не є власником жодного з приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що між нею та відповідачем договір купівлі-продажу салону укладено не було, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 570 ЦК України, передані відповідачу грошові кошти є авансом.

Оскільки відповідач в добровільному порядку повернути суму авансу відмовляється, просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 308 790 грн 68 коп., що на день пред`явлення позову є еквівалентом 12 000 доларів США.

20.08.2018 ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 про відшкодування збитків.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сума в розмірі 12 000 доларів США була передана їй як завдаток та гарантія укладення в майбутньому основного договору купівлі-продажу.

26.07.2017 між нею та ФОП ОСОБА_4 було укладено попередній договір , за яким вона взяла на себе зобов`язання сплатити грошові кошти у розмірі 2 271 600 грн, розраховуючи на 50 000 доларів США, які мали бути отримані від ОСОБА_1 після сплати нею завдатку у розмірі 12 000 доларів США. При підписанні цього договору нею було сплачено 10 000 доларів США.

Після відмови ОСОБА_1 від виконання зобов`язання щодо купівлі салону краси, ОСОБА_2 була змушена позичати грошові кошти у членів своєї родини та знайомих для того, щоб виконати умови попереднього договору та не втратити вже сплачену нею суму завдатку, внаслідок чого вона понесла збитки в сумі, еквівалентній 50 000 доларам США, яку вона планувала отримати від продажу свого бізнесу - салону краси «MY nails&beauty».

З огляду на викладене, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь в рахунок відшкодування збитків грошову суму в розмірі 50 000 доларів США, що станом на 16.08.2018 за курсом НБУ еквівалентно 1 372 500 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 308 790, 68 грн, що на день пред`явлення позову до суду є еквівалентом 12 000 доларів США.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Козій Д. О., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції зроблено необґрунтований висновок про те, що між сторонами не було укладено ні попереднього, ні основного договору купівлі-продажу салону краси «MY nails&beauty», який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, а тому передані грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США є авансом та підлягають поверненню.

З наявних в матеріалах справи роздруківок електронного листування між сторонами вбачається, що вони дійшли згоди щодо укладення основного договору передачі прав на салон, як бізнес. Вказане листування містить укладений між сторонами попередній договір з основними умовами.

Для правочинів щодо відчуження салону, як бізнесу, не встановлено обов`язкової нотаріальної форми, тому договірні відносини могли бути оформлені у простій письмовій формі.

Суд першої інстанції не врахував, що первісний позов було подано до неналежного відповідача, оскільки власником салону як бізнесу, є мати ОСОБА_5 , від імені якої діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності. Провадження у справі взагалі підлягало закриттю, оскільки спір виник між фізичними особами-підприємцями, а тому підлягав розгляду господарським судом.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 свого зобов`язання щодо купівлі салону краси, ОСОБА_2 в силу вимог ст. 22, 571 ЦК України залишила кошти у себе як завдаток, що не підлягає поверненню.

Оскільки у ОСОБА_2 виникло зобов`язання щодо сплати 2 271 600 грн на підставі попереднього договору від 26.07.2017, вона понесла збитки у розмірі 50 000 доларів США, які ОСОБА_2 за погодженням від ОСОБА_5 мала отримати від ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Саламаха Р. Р. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовий статус грошової суми, яка була передана за розпискою від 25 липня 2017 року, як авансу, що узгоджується з правовим висновком, сформованим у постанові Верховного суду від 16 квітня 2020 року (справа №479/974/17) постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року (справа №6-176цс12).

Жодними належними доказами, які наявні в матеріалах справи, не підтверджено, що грошові кошти, передані ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 є завдатком чи мають будь-яку штрафну функцію.

Оскільки відповідач особисто складала розписку, вказане в ній слово «передоплата» повинно тлумачитися виключно як аванс.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині зустрічного позову зазначив, що допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 підтвердила факт укладення договору поставки від 31.10.2017 між нею та ФОП ОСОБА_4 , проте не надала доказів здійснення нею розрахунку за вказаним договором.

ФОП ОСОБА_4 на адвокатський запит від 08.12.2020 з проханням надати інформацію, чи було проведено розрахунок за договором поставки від 31.10.2017, відповіді надано так і не було.

Підтвердити факт завдання шкоди внаслідок будь-яких протиправних дій ОСОБА_1 ОСОБА_2 не змогла.

Також зазначив, що ОСОБА_1 невідома особа ОСОБА_5 , з нею ніколи не було жодних контактів чи зустрічей, а ОСОБА_2 ніколи не повідомляла, що діяла в інтересах будь-яких третіх осіб.

Станом на момент укладення договору оренди нерухомого майна від 15.01.2017, з огляду на те, що довіреність була видана 17.02.2017, у ОСОБА_2 взагалі були відсутні повноваження на представництво ОСОБА_5 .

Надані відповідачем роздруківки зображень не дають можливості достовірно встановити джерела їх походження, реальне узгодження всіх істотних умов будь-якого правочину, його суб`єктного складу та порядку його виконання.

Враховуючи суб`єктний склад, визначений розпискою від 25.07.2017, та характер спірних правовідносин, вважає, що спір підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Саламаха Р. Р. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Козій Д. О. в судове засідання не з`явились повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Апеляційним судом було задоволено клопотання адвоката Козій Д. О. від 12.05.2021 про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона 12.05.2021 о 10.00 год. має представляти інтереси народного депутата Киви І. В. в Дарницькому районному суді м. Києві по справі №757/48657/20.

Повторне клопотання адвоката Козій Д. О. від 08.06.2021 про відкладення розгляду справи обґрунтовано тим, що 09.06.2021 о 10.00 год. вона має представляти інтереси судді Господарського суду м. Києва Алєєвої І. В. у Вищій раді правосуддя.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на те, що причиною повторної неявки представника відповідача в судове засідання є надання переваги участі в розгляді іншої справи, вказана особа реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції ( ст. 367 ЦПК України), а також враховуючи те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача та його представника.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі - продажу салону «MY nails&beauty», який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, а тому отримана ОСОБА_2 грошова сума 12 000 доларів США, що підтверджено розпискою від 25.07.2017, є авансом та підлягає поверненню.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для відшкодування збитків через неукладення договору купівлі-продажу салону та неотримання коштів за нього, на які розраховувала ОСОБА_2 , відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Частиною третьою статті 635 ЦК України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Судом встановлено, що 25 липня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 передоплату 12 000 доларів США за продажу салону «MY nails&beauty».

Договір купівлі-продажу салону «MY nails&beauty» укладений не був.

Наявні в матеріалах справи роздруківки електронного листування не є належним доказом на підтвердження вказаної обставини.

Судом також встановлено, що кошти позивачу повернуто не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що сплачені позивачем відповідачу кошти у розмірі 12 000 доларів США є завдатком, а не авансом, а тому не підлягають поверненню, є необґрунтованими.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року за наслідками розгляду справи № 6-176цс12.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу салону «MY nails&beauty» між сторонами укладено не було, за відсутності доказів того, що домовленість між сторонами укласти такий договір у майбутньому передбачала те, що сума, отримана ОСОБА_2 від ОСОБА_1 , є завдатком, то передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 12 000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Тому висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу є правильним.

Такий висновок узгоджується із встановленими у справі обставинами на підставі наявних у її матеріалах доказів та відповідає змісту застосованим цим судом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача з огляду на те, що власником салону, як бізнесу, була мати відповідача ОСОБА_5 , а відповідач ОСОБА_2 діяла від її імені, є необґрунтованими.

Наявні в матеріалах справи роздруківки електронного листування та покази ОСОБА_2 в якості свідка не є належними доказами на підтвердження тієї обставини, що саме мати відповідача була власником салону «MY nails&beauty», а відповідач ОСОБА_2 у спірних правовідносинах лише діяла як її представник.

Зміст наданої ОСОБА_2 розписки також не містить посилань на те, що остання отримала передоплату в сумі 12 000 доларів США, як представник іншої особи.

Надані до апеляційної скарги довіреність від 17.02.2017 року та договір оренди нерухомого майна №1-17 від 15.01.2017 є новими доказами, які не були подані до суду першої інстанції.

За відсутності доказів неможливості подання їх до суду першої інстанції, останні не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції ( ч.3 ст. 367 ЦПК України).

Враховуючи суб`єктний склад сторін спору та характер спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений у цій справі спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Наведене дає підстави для висновку, що відшкодування збитків може бути покладено на особу лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що внаслідок відмови ОСОБА_1 від укладення договору купівлі-продажу салону «MY nails&beauty», ОСОБА_2 понесла збитки в розмірі 50 000 доларів США.

Остання також не довела, що укладення 26 липня 2017 року між СПД-ФОП « ОСОБА_4 » (постачальник) та ОСОБА_2 ( покупець) попереднього договору, при підписанні якого покупець передав, а постачальник отримав 258 437 грн 21 коп. (а.с. 171 -176 т.1), а 31 жовтня 2017 року - договору поставки №021017, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар (а.с. 173-176 т.1), стало наслідком протиправних дій ОСОБА_1 .

Таким чином суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки наявна в матеріалах справи розписка лише свідчить про намір укласти основний договір у майбутньому, а тому не створює реальних наслідків у вигляді відшкодування збитків.

Інші викладені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскарженого у справі судового рішення, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства, не спростовують обґрунтованих висновків суду, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява № 4904/04, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове рішення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Козій Дар`ї Олександрівнизалишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 червня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк