ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року

м. Харків

справа № 640/6600/17-ц

провадження № 22-ц/818/2777/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: відділ реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: яка не заявляє самостійних вимог: Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року у складі судді Нев`ядомського Д.В..,-

в с т а н о в и в:

03 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просив усунути перешкоди у володінні та користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі зняттям з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у володінні та користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . шляхом виселення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що вона була власником спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за вказаною адресою разом з колишнім чоловіком ОСОБА_3 . В період з березня 2015 року по лютий 2016 року квартира була продана без її волевиявлення та перепродана, у зв`язку з чим порушено кримінальну справу за ч. 4 ст. 190 КК України. Останній власник ОСОБА_1 в придбаній квартирі ніколи не бував, особисто договір купівлі-продажу квартири не підписував, від його імені діяв ОСОБА_4 . Також, вважає, що судом першої інстанції допущена неповнота судового розгляду, відповідач ОСОБА_2 була позбавлена права ставити питання про особисту присутність ОСОБА_1 у судовому засіданні на встановлення обставин укладення договорів купівлі-продажу квартири, причин зниження її ціни у чотири з половиною рази та інших обставин. Відповідачем оспорюється факт законного набуття ОСОБА_1 квартири.

29 серпня 2018 року представником позивача ОСОБА_5 подано відзив на апеляційну скаргу, яким вона просить залишити заочне рішення суду першої інстанції без змін. Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення є обґрунтованим, ухваленим на підставі поданих позивачем доказів, яким надана належна оцінка. Доводи, викладені в апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року апеляційну скаргу залишено без задоволення. Заочне рішення Київського районного суду від 15 січня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року постанова Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367, ст. 417 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а провадження у справі в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - закриттю за таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у частині, що переглядається судом апеляційної інстанції, не відповідає вимогам закону, з огляду на таке.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідачі не є власниками спірної квартири та членами сім`ї позивача, а тому наявні підстави для задоволення позову в частині усунення позивачу перешкод у володінні та користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Судове рішення про виселення відповідачів з указаної квартири є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку у ній.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08 лютого 2016 року, укладеного із ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Комар О. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 142.

ОСОБА_6 набув спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 2015 року, укладеного із ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 162-163).

ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі з 10 березня 1995 року. Даних про наявність іншого житла матеріали справи не містять.

Відповідачка добровільно із спірної квартири не виселялися, відповідно до висновку ДОП Київського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції Тимченка Ф. В. громадянин ОСОБА_3 викликав поліцію, оскільки невідомі особи намагалися залізти до квартири АДРЕСА_2 .

Скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року в частині в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, Верховний Суд зауважив, що погоджуючись з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про усунення позивачу перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції не дослідив питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом із цим кожен має право на житло (стаття 47 Конституції України).

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних прав людини (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Виселення ОСОБА_2 у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення її права на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Діючи добросовісно, продавець мав би повідомити покупця квартири про права на житло у ній інших осіб, а набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею особами, що зареєстровані в ній, однак цього не зробив.

Таким чином суд першої інстанції не дослідив питання пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача ОСОБА_2 на користування житловим приміщенням та прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Разом із тим, при розгляді справи у суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зі змісту постанови Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року та рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року у справі № 640/10267/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Любов Петрівна, ОСОБА_3 , про визнання угод недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння, убачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18 квітня 2020 року.

До участі у зазначеній справі залучено у якості правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Згідно зі ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. Провадження у праві зупиняється до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника, що визначено п.1 ч.1 ст.253 ЦПК України.

Відповідно до п.7 ч.1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Отже, провадження у справі підлягає закриттю лише у випадку, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Цивільно-процесуальний кодекс України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку із вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Суд зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст.608 цього Кодексу.

Судом установлено, що предметом спірних правовідносин є усунення перешкод, з боку ОСОБА_2 , на користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , у зв`язку із її проживанням у вказаній квартирі.

Право ОСОБА_2 на користування житлом за зареєстрованим місцем проживання відноситься до тих прав, які в силу статті 1219 ЦК України є особистими і відносно яких правонаступництво недопустиме, оскільки реалізація права на проживання за місцем реєстрації припинено у момент смерті ОСОБА_2 , а тому може не здійснюватися спадкоємцями цієї особи на передбачених законом умовах.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин справи та того, що позивач померла, позовні вимоги пов`язані з останньою, стосуються її особисто, спірні правовідносини у даній справі не допускають правонаступництва, положень ч. 1 ст. 377 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном слід скасувати, а провадження у справі у цій частині - закрити.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 377, 381, 382, 383, 384, 417,389,390 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном скасувати.

Провадження у цивільній справі № 640/6600/17-ц в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 10 червня 2021 року.