Справа № 127/2192/21
Провадження № 22-ц/801/1433/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 рокуСправа № 127/2192/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Голоти Л.О., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/2192/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Медяною Ю.В. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст рішення складено 12 травня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, мотивуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . У даній квартирі зареєстрований її колишній власник ОСОБА_4 та його неповнолітній син ОСОБА_3 , який проживає з матір`ю ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вона не має можливості належним чином користуватись своєю власністю.

Позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою, шляхом визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 таким що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою, шляхом визнання ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просила рішення у цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу цієї квартири є дійсний та ніким не скасований, неповнолітній ОСОБА_3 , який зареєстрований у цій квартирі, не є членом позивача. Таким чином, він не має жодних правових підстав для користування спірним житловим приміщенням з моменту його відчуження позивачу за договором купівлі-продажу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ямпільський Ю.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням в іншому судовому засіданні, однак підтверджуючих доказів перебування адвоката в іншому судовому засіданні апеляційному суду надано не було.

Таким чином, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи, апеляційний суд прийшов до висновку, що розгляд справи слід провести у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже рішення суду в частині задоволених позовних про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 19 березня 2021 року №01.00.011.16391 визначено недоцільність визнання дитини ОСОБА_3 таою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Зокрема, задоволення цієї позовної вимоги буде порушувати право дитини на користування житлом.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 вересня 2020 року ОСОБА_4 від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 (продавець) з однієї сторони та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 6774.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 241956385 від 27 січня 2021 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_1 , виданого 17 серпня 2020 року ТОВ ЖЕО-1, вих. №3030, довідки про місце реєстрації, виданої департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради 04 лютого 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14 - 15).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 19 березня 2021 року № 01.00.011.16391, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання дитини ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.41).

Обґрунтовуючи позов про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаною квартирою за вказаною адресою, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є новим власником спірної квартири, а реєстрація відповідача у належній їй квартирі створює для неї перешкоди у користуванні власністю, оскільки він не є членами її родини.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 статті 405 ЦК України закріплено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Указаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19).

Апеляційний суд, враховує позовні вимоги ОСОБА_1 на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 , придбаваючи майно, знала про проживання в ньому ОСОБА_3 - члена сім`ї колишнього власника житла, який іншого житла немає та набув право на мирне володіння майном, що підтверджується долученою до позовної заяви копією особового рахунку № НОМЕР_1 , виданого 17 серпня 2020 року ТОВ ЖЕО-1, однак не з`ясувала чи відмовляється останній від свого права користування жилим приміщенням, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Частина шоста статті 203 ЦК України встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У силу закону малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання.

За приписами статті 177 СК України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітня дитина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), був зареєстрований та мав права користування спірним житловим приміщенням.

Зокрема, матеріали справи не містять дозволу Виконавчого комітету Вінницької міської ради, як органу опіки та піклування, на продаж квартири АДРЕСА_1 , а висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 19 березня 2021 року № 01.00.011.16391, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання дитини ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Отже колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував вище вказані норми матеріального та процесуального права, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року справа №760/9974/18.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Голота Л.О.

Міхасішин І.В.