Провадження № 22-ц/801/938/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 рокуСправа № 127/15369/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Якименко М.М., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року, ухвалене суддею Гуменюком К.П. в м. Вінниці, в справі за заявою Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в примусовому порядку без його згоди,

встановив:

У квітні 2020 року директор КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» Кучерук С.О. звернулася до суду із заявою, в якій просила задовольнити заяву про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без його згоди.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель м. Вінниці, доставлений машиною екстреної медичної допомоги у супроводі сина ОСОБА_2 на приймальне відділення лікарні, 19.07.2020 об 16 год. 56 хв. був госпіталізований в друге відділення.

Направлення на госпіталізацію видано черговим лікарем приймального відділення ОСОБА_3 , яка після особистого огляду ОСОБА_1 зробила висновок про необхідність його госпіталізації в психіатричний стаціонар для лікування у зв`язку із наявністю в нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих, суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо йому не буде надана психіатрична допомога.

ОСОБА_1 відмовився від госпіталізації до лікарні, але був госпіталізований в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

20.07.2020 о 09 год. 00 хв. ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів лікарні, яка підтвердила доцільність його госпіталізації для надання психіатричної допомоги.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року задоволено заяву КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 в примусовому порядку.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що після скасування 16.07.2017 апеляційним судом рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2017 в цивільній справі №127/4808/17 про визнання його недієздатним рідні продовжують порушувати його права і свободи за допомогою лікарів КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради». У поданій заяві про примусову госпіталізацію заявником не наведено жодних обставин, якими би обґрунтовувалися підстави для надання йому психіатричної допомоги у примусовому порядку. Заву розглянуто судом з порушенням вимог ст. 341 ЦПК України, норм ЦПК України, Конституції України та Закону України «Про психіатричну допомогу». Під час розгляду заяви докази судом першої інстанції не досліджувалися, а рішення суду було заготовлено завчасно.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до супровідного листка № 123188 форми №114/о ОСОБА_1 19 липня 2020 року о 15 год. 50 хв. був доставлений у КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» з діагнозом параноїдна шизофренія (а.с.4).

19 липня 2020 року о 16 год. 56 хв. лікарем приймального відділення КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» Новіцькою Г. було проведено огляд, за результатами якого ОСОБА_1 встановлено діагноз: параноїдна шизофренія, з направленням на стаціонарне лікування в друге відділення (а.с.5).

20 липня 2020 року о 09 год. 00 хв. ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів відділення №2 лікарні, яка зробила висновок, що він виявляє ознаки психічного розладу у вигляді маячного шизофреноподібного розладу органічного походження. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» представляє безпосередньо небезпеку для себе та оточуючих, може завдати значної шкоди своєму здоров`ю та здоров`ю оточуючих, не може повністю усвідомлювати свої дії, оскільки знаходиться під впливом хворобливих переживань. Враховуючи дані анамнезу про неадекватну поведінку, небезпеку для себе та оточуючих (дратівливий, конфліктний, погрожує фізичною розправою сину та дружині, бере численні кредити, реалізує шахрайські схеми щодо надання правозахисних послуг), потребує госпіталізації в примусовому порядку без його згоди.

У вказаному висновку також зазначено, що ОСОБА_1 в 1997 році в автомобільній аварії отримав ЧМТ, лікувався в третьому відділенні ВОПНЛ ім. О.І. Ющенка. У 2000 році був звільнений з роботи за невідповідністю займаної посади, призначено пенсію. На протязі 5-6 місяців спостерігалося зниження настрою, байдужість. Влітку 2001 року став діяльний, мало спав, позичав у знайомих гроші, вважав, що за ним слідкують. Лікувався стаціонарно в психіатричному відділенні з 19.11.01 по 13.12.01. З тих пір неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні 2003 (2), 2005 (2), 2007 (2), 2010 (4), 2011, 2015 (2), 2016, 2017 з діагнозом: Психічні розлади (маніакальні) обумовлені органічним ураженням головного мозку травматичного ґенезу. Остання виписка з ВОКПЛ з 02.02.20 по 02.07.20. Вдома після виписки приймав підтримуюче лікування. Стан погіршився протягом двох тижнів: не спить вночі, конфліктує з рідними та оточуючими, ходить по різним знайомим і випадковим людям, представляється правозахисником, заключає договори, бере гроші, дає обіцянки, які не в спромозі виконати. В зв`язку з чим у супроводі сина швидкою допомогою доставлений до лікарні, за психічним станом не дав усвідомленої згоди на госпіталізацію, але за медичними показниками був госпіталізований примусово в ВОКПЛ ім. О.І. Ющенка в друге відділення (а.с.3).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України, у заяві про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Проте згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Встановлено, що підставою для звернення КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку без його згоди став висновок комісії лікарів-психіатрів від 20.07.2020, яким було встановлено, що ОСОБА_1 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді маячного шизофреноподібного розладу органічного походження, а також представляє безпосередньо небезпеку для себе та оточуючих, може завдати значної шкоди своєму здоров`ю та здоров`ю оточуючих, не може повністю усвідомлювати свої дії, оскільки знаходиться під впливом хворобливих переживань.

КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» звернулося до суду першої інстанції із вказаною заявою на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Заява про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги у примусовому порядку розглянута судом першої інстанції в порядку ст. 340-342 ЦПК України.

Тобто, госпіталізація ОСОБА_1 до психіатричного закладу відповідає положенням Закону України «Про психіатричну допомогу». Жодних процесуальних порушень при розгляді вказаної заяви судом першої інстанції допущено не було.

Крім того, ОСОБА_1 уже раніше неодноразово (16 разів) госпіталізувався до закладу з надання психіатричної допомоги, в тому числі у примусовому порядку, і кожного разу (зі слів лікаря) після надання допомоги стан хворого покращувався.

При розгляді апеляційної скарги в судовому засіданні представник лікарні (який одночасно є лікарем-психіатром, який ставив заключний діагноз) пояснив, що госпіталізація ОСОБА_1 в першу чергу необхідна для нього самого, так як загострення захворювання може призвести до важких негативних наслідків для психічного здоров`я хворого, а вже потім загроза для оточуючих, зокрема, близьких та осіб, які спілкуються з хворим.

За наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» від 20.07.2020 та встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність станом на день звернення із заявою правових підстав для задоволення заяви про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку без його згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Твердження апелянта про порушення його конституційних прав у зв`язку із примусовою госпіталізацією відхиляються колегією суддів, оскільки судом першої інстанції під час розгляду заяви про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку забезпечено дотримання положень пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яким визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність і нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що після скасування 16.07.2017 апеляційним судом рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2017 в цивільній справі №127/4808/17 про визнання його недієздатним його рідні продовжують порушувати його права і свободи за допомогою лікарів КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради», однак, по-перше, не зазначає, яке відношення до розгляду даної заяви має згадана цивільна справа (щодо визнання ОСОБА_1 недієздатним). По-друге, голослівними є твердження апелянта щодо наявності домовленості між його рідними та працівниками медичного закладу з приводу подання до суду заяви про його примусову госпіталізацію.

ОСОБА_1 в скарзі також вказує на ряд обставин (що він отримав три різних освіти, володіє чотирма мовами, проходив військову службу в органах СБУ, у 2000 році вийшов на пенсію, працював в різних установах і фірмах) не пояснюючи при цьому, як ці обставини вплинули б на розгляд заяви по суті та на висновок суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на те, що в заяві про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку не наведено жодних обставин, якими би обґрунтовувалися підстави для надання йому такої допомоги є необґрунтованими, оскільки підставою для подання вказаної заяви став висновок комісії лікарів-психіатрів з обґрунтуванням необхідності надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку, який відповідно до положень ч. 2 ст. 340 ЦПК України додано до заяви.

ОСОБА_1 висновок комісії лікарів-психіатрів щодо необхідності його госпіталізації в апеляційній скарзі не заперечує.

Оскільки ОСОБА_1 відмовився від добровільної госпіталізації, на що він наголошує в апеляційній скарзі, КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» у зв`язку з наявністю визначених законом підстав звернулося до суду із відповідною заявою для госпіталізації ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Стверджуючи про те, що заяву розглянуто судом першої інстанції розглянуто з порушенням вимог ст. 341 ЦПК України, норм ЦПК України, Конституції України та Закону України «Про психіатричну допомогу», апелянт при цьому не зазначає, порушення саме яких норм допущено судом та в чому вони проявилися, а фактично здійснює в скарзі виклад обставин, які передували його госпіталізації.

Твердження апелянта про не дослідження судом першої інстанції наявних в матеріалах справи доказів є безпідставними, оскільки вони спростовуються протоколом судового засідання від 21.07.2020.

Проаналізувавши зміст апеляційної скарги можна зробити висновок, що вона не містить доводів на спростування висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для госпіталізації ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.

І загалом, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції під час ухвалення рішення повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи не являються суттєвими та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

М.М. Якименко