Номер провадження 2/522/774/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

28 травня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря - Звонецької І.М.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя, та позовною заявою третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність посадових осіб, визнання право власності на Ѕ частину квартири,-

В С Т А Н О В И В:

06.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, визнання частково недійсним договору інвестування та свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору дарування квартири та визнання права власності на частину квартири.

Під час розгляду судом справи позивачка неодноразово змінювала позовні вимоги і в остаточному варіанті від 05.12.2020 року, змінивши предмет позову, просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя майно придбане під час шлюбу, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 : м`який куток (шкіряний); кухонні меблі; 2 вбудовані шафи; кухонний стіл в комплекті з диванчиком; журнальний стіл; холодильник «VESTFROST»; панель смаження «ARISTON»; індукційну духову шафу «ARISTON»; телевізор «SAMSUNG». Просить виділити у власність позивача ОСОБА_1 : м`який куток (шкіряний); кухонний стіл в комплекті з диванчиком; холодильник «VESTFROST»; панель смаження «ARISTON»; вбудовану шафу; виділити у власність відповідача ОСОБА_6 : кухонні меблі; вбудовану шафу; індукційну духову шафу «ARISTON»; телевізор «SAMSUNG».

Під час зміни ОСОБА_1 позовних вимог, до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог, були за їх заявою залучені до участі у справі діти позивачки та відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , 1989 року народження та ОСОБА_5 , 1999 року народження, які пізніше заявили самостійні позовні вимоги до відповідача ОСОБА_6 ..

В останньої редакції уточненого позову третіх осіб від 26.11.2020 року сформульовані вимоги визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Центральної районної адміністрації Одеської міської ради (правонаступник - Приморська районна адміністрація ОМР) щодо здійснення контролю за виконанням розпорядження Центральної районної адміністрації Одеської міської ради від 12.12.2002 року щодо набуття неповнолітніми ОСОБА_3 , ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54,2 кв. м., житловою 29,6 кв. м.; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54,2 кв.м., житловою 29,6 кв. м.

Позовні вимоги треті особи обґрунтовували тим, що право власності на спірну квартиру виникле у їх батька на підставі договору дарування, укладеному з дідусем - ОСОБА_7 . Коли вони були неповнолітніми, їх батько був зобов`язаний за рішенням Органу опіки та піклування відновити їх право власності на житло, яке у них виникле в результаті приватизації та укласти в їх інтересах договір дарування частини спірної квартири після продажу належних їм часток. Проте, до цього часу свої зобов`язання не виконав та фактично позбавив їх права власності на житло. В свою чергу Центральна рай адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради, яка після реорганізації територіально-адміністративних районів міста Одеси у 2002 році стала Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради, допустила бездіяльність у питанні контролю за дотриманням виконання ухваленого Розпорядження щодо забезпечення неповнолітніх житлом, яка сприяла грубому порушенню їх прав власності, яке до цього часу не поновлене. З приводу допущення відповідачем порушень права власності, позивачі змушені звернутися до суду з позовною заявою.

Позивач за основним позовом ОСОБА_1 та треті особи, які заявили позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 свої позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити їх повністю. Представник третіх осіб заперечувала застуванню судом строків позовної давності, тому як діти взагалі дізналися обставини продажу належних їх часток без поновлення права в іншому житлі тільки у 2017 році, коли погіршилися у 2017 році відносини між їх батьками, та мати звернулася з позовом до суду. Послалася що обов`язок відповідача щодо відновлення права власності дітей після продажу їх часток виник з Розпорядження органу місцевого самоврядування яке до часу розгляду справи по суті є невиконаним.

ОСОБА_2 , який є відповідачем за двома позовами, позовні вимоги ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні не спростував та не надав доказів відсутності спірного рухомого майна у зазначеній квартирі, де проживає сім`я. Також не спростовував та не надав докази, що зазначене спірне рухоме майно не підлягає з певних підстав визнанню спільним сумісним, а також що сума вартості цього спірного майна заявлена позивачем не відповідає дійсності на час вирішення справи по суті. По позовним вимогам третіх осіб звернувся з заявою про застосування строків позовної давності. Пояснив, що Розпорядження органу місцевого самоврядування, яким було наданий дозвіл на продаж часток його дітей не встановлював його обов`язок надати дітям взамін частки в іншій квартирі. На час продажу квартири з частками права власності дітей відповідачу не належала на праві власності будь-яка інша квартира, тому він не міг брати на себе зобов`язання щодо поновлення майнових прав дітей в іншій квартирі.

Відповідачі Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, яка є відповідачем за позовом третіх осіб, позовні вимоги також не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, справу розглядати без їх участі.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків.

Судом було встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.08.1988 року по 12.07.2018 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року по справі № 522/14180/17, яке не оскаржувалося, шлюб між подружжям розірвано.

В період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя ОСОБА_1 за спільні сумісні кошти в інтересах їх сім`ї придбали речі побутового вжитку, а саме: м`який куток (шкіряний) вартістю 17000 грн.; кухонні меблі вартістю 41000 грн.; 2 (дві) вбудовані шафи вартістю по 14000 грн. кожна; кухонний стіл в комплекті з диванчиком вартістю 16800 грн.; журнальний стіл вартістю 3000 грн.; холодильник марки «VESTFROST» вартістю 6000 грн.; панель смаження марки «ARISTON» вартістю 9000 грн.; індукційна духова шафа «ARISTON» вартістю 8000 грн.; телевізор «SAMSUNG» вартістю 2800 грн. Загалом ринкова вартість вище перелічених речей за оцінкою позивачки ОСОБА_1 становить 131 600 грн.

Суд враховує, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами ані обставини набуття зазначеного рухомого майна під час шлюбу, ані його вартість на яку послалася позивач, як на підставу поділення в натурі в рівних частинах.

З твердження позивача, зазначені речі знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , що також не спростовував відповідач. Вказана обставина підтверджена актом складеним сусідами від 09.03.2021 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , 1989 року народження та ОСОБА_5 , 1999 року народження.

Вся сім`я зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з квітня 2003 року.

Матеріалами справи також підтверджене і не спростоване сторонами, що до проживання у зазначені квартирі вся сім`я проживала та кожен з членів сім`ї був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 .

Право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 55,6 кв. м, житловою - 29,1 кв. м. належало ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному, тобто по ј її частині, що підтверджене Свідоцтвом про право власності на житло від 27 липня 2002 року, виданого КЕЧ Одеського району на підставі розпорядження №167461 від 27.06.2002 року, зареєстрованого в ОМБТІ 24 вересня 2002 року в реєстровій книзі 461-пр, №2712, стр. 70.

08.10.2002 року батько дітей - відповідач ОСОБА_2 звернувся з Заявою до органу опіки Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради з заявою про надання згоди на відчуження належних його дітям на праві приватної власності часток (по 1/4) квартири АДРЕСА_2 .

Правонаступником ліквідованої Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради є Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 484 від 18.09.2006 року «Про внесення змін та доповнень до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.06.2003 р. № 377 «Про визнання правонаступниками районних адміністрацій Одеської міської ради».

Заява ОСОБА_2 до органу опіки була вмотивовано тим, що його батько ОСОБА_7 мав намір подарувати належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 54,2 кв. м. Також з Заявою з аналогічним змістом зверталася позивач ОСОБА_1 ..

Таким чином, суд вбачає, що звернувшись до органу Опіки, позивач та відповідач гарантували те, що права дітей не будуть порушені, а їх права власності будуть поновлені за рахунок виникнення у них права власності саме у зазначеній квартирі в м. Одесі по вул. Леваневського . Суд вказує, що за наслідком дослідження технічних паспортів на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1 , вбачається що квартири є двокімнатними з рівними площами, а тому за наслідком продажу права власності часток дітей, батьками було заявлене про рівноцінне відновлення їх прав в іншій заявленій квартирі.

За наслідком поданих Заяв батьками (позивачем та відповідачем) 08.11.2002 року та 12.12.2002 року Центральна районна адміністрація виконкому Одеської міської ради розглядала заяву ОСОБА_6 щодо житлових та цивільних прав дітей і 12.12.2002 року ухвалила остаточне Розпорядження.

08.11.2002 року Центральна районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради постановила розпорядження №1105 «Про дозвіл на здійснення угоди купівлі - продажу приватизованої квартири гр. ОСОБА_6 », яким розпорядився: «1. Дозволити гр. ОСОБА_2 укласти угоду купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_2 азом з угодою дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 від імені неповнолітніх ОСОБА_3 , 1989 року народження, ОСОБА_5 , 1999 року народження, з обов`язковим оформленням договору дарування на ім`я неповнолітніх завищезазначеною адресою; 2. Зобов`язати ОСОБА_2 термін до 01.12.2002 року надати до райадміністрації ксерокопію договору дарування квартири на ім`я неповнолітніх; 3. Відповідальність за порушення чинного законодавства щодо захисту житлових та майнових прав неповнолітніх за невиконання зобов`язання по придбанню вищезазначеного житла покласти на батька неповнолітніх - ОСОБА_6 ; 4. Контроль за виконання цього розпорядження покласти на голову Ради опіки та піклування, керуючу справами райадміністрації О.І. Кудряшову».

12.12.2002 року Центральна районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради постановила розпорядження №1295 «Про дозвіл на здійснення угоди купівлі-продажу приватизованої квартири гр. ОСОБА_6 », яким встановлене що після здійснення угоди продажу діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 будуть мешкати у квартирі АДРЕСА_1 . З посиленням на положення ст. 78, 145 КпШС України у Розпорядженні визначене:

«1. Дозволити гр. ОСОБА_2 укласти угоду купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_2 від імені неповнолітніх ОСОБА_3 , 1989 року народження, ОСОБА_5 , 1999 року народження з обов`язковим оформленням договору дарування на ім`я неповнолітніх за вище зазначеною адресою.

З цього приводу, суд вказує, що за логікою змісту вказаних вище Заяв батьків та змісту даного Розпорядження, «вищезазначеною адресою» є саме квартира по вул. Леваневського , де передбачене мешкання дітей після угоди купівлі-продажу.

В пункті 2 зазначене: Вважати втратившим чинність розпорядження №1105 від 08.11.2002 року «Про дозвіл на здійснення угоди купівлі-продажу приватизованої квартири гр. ОСОБА_6 »;

П.3. Зобов`язати гр. ОСОБА_2 в термін до 16.01.2003 року надати до райадміністрації копію договору дарування квартири на ім`я неповнолітніх;

П.4. Відповідальність за порушення чинного законодавства щодо захисту житлових та майнових прав неповнолітніх та невиконання зобов`язання по придбанню вище зазначеного житла покласти на батька неповнолітніх - ОСОБА_6 ;

П.5. Контроль за виконання цього розпорядження покласти на голову Ради опіки та піклування, керуючу справами райадміністрації О.І. Кудряшову».

Сторони визнали та не спростовували, що саме на підставі даного Розпорядження була оформлена нотаріально посвідчена угода по продажу квартири АДРЕСА_2 з частками по 1/4, які належали неповнолітнім на той час ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Згідно Розпорядження, за наслідком продажу часток неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , їх майнові права були захищені обов`язком покладеним саме на батько - відповідача ОСОБА_6 .

Суд звертає увагу, що Розпорядження органу місцевого самоврядування №1295 від 12.12.2002 року не оскаржувалося та не є спірним по справі, у зв`язку дослідження змісту Розпорядження на предмет його правомірності не входить до предмету спору та доказування по справі.

20.06.2003 року ОСОБА_2 уклав зі своїм батьком ОСОБА_7 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. (р. №1121), відповідно до якого, набув повністю право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 54,2 кв. м, житловою - 29,6 кв. м.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 ніколи не проживав у м. Одесі та не був зареєстрований у квартирі по вул. Леваневського .

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько відповідача ОСОБА_7 помер.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 до наступного часу є власником квартири АДРЕСА_1 , відчуження частини квартири на користь дітей не здійснив, а діти відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірній квартирі і, нарівні з їх матір`ю ОСОБА_1 є користувачами зазначеної квартири, що свідчить про те, що розпорядження Центральної районної адміністрації відповідачем ОСОБА_2 виконано тільки в частині, а орган місцевого самоврядування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради належного контролю за виконанням розпорядження - не здійснив.

При вирішенні спору щодо поділу спільних рухомих речей подружжя суд виходить з наступного.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 Сімейного кодексу України).

Проти поділу спірних речей відповідач ОСОБА_6 заперечував, однак доказів того, що спірне рухоме майно не відноситься до спільного сумісного майна подружжя або свого варіанту поділу речей не надав, свого відношення до вартості майна на якому наполягає позивач не зазначив. Тому суд визнає спірне рухоме майно за переліком позивача - спільним майном подружжя, та встановлює обґрунтованим поділ сумісно нажитих речей у відповідності до вимог Сімейного кодексу та варіанту, запропонованого позивачкою в позовній заяві від 05.12.2020 року про зміну предмету позову.

Враховуючи, що кожен з подружжя має право на частку, яка дорівнює Ѕ, то суд вважає за можливе поділити майно, виділивши у власність позивача ОСОБА_1 : м`який куток (шкіряний); кухонний стіл в комплекті з диванчиком; холодильник «VESTFROST»; панель смаження «ARISTON»; вбудовану шафу загальною вартістю 65 800 грн.; а у власність відповідача ОСОБА_6 виділити: кухонні меблі; вбудовану шафу; індукційну духову шафу «ARISTON»; телевізор «SAMSUNG» загальною вартістю 65 800 грн.

Щодо обставин заявленого порушення у грудні 2002 року майнових прав дітей - третіх осіб ОСОБА_1 (після шлюбу Узун) Карини Володимирівни та ОСОБА_5 з боку їх батька - відповідача ОСОБА_6 , суд виходить з наступного.

На правовідносини сторін розповсюджується дія Конституції України, ЦК УРСР в редакції 1963 року, Закон України «Про власність», Закон України «Про охорону дитинства», Правила опіки та піклування, затверджені Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.06.1999 року за № 387/3680.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України. ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ч. 1,2 ст. 2 Закону України «Про власність», право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 55 Закону України «Про власність», власник не може бути позбавлений майна.

Відповідно до положень ст. п. 2 ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього, цивільні права і обов`язки виникають: 1) з угод, передбачених законом; 2) з адміністративних актів.

Відповідно до ст. 6 ЦК УРСР , захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом визнання цих прав.

В силу вимог ст.151 ЦК УРСР, одна особа зобов`язана вчинити на користь іншої особи певну дію, як-от: передати майно. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Враховуючи вимоги ст. 161 ЦК УРСР зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 78 КпШС України станом на грудень 2002 року, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Правила опіки та піклування, затверджені Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.06.1999 року за № 387/3680 передбачали: п. 4.2 «Опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх».

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» станом на грудень 2002 року передбачала, що органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення‚ представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію»

(речення третє, четверте абзацу першого пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009.

«Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.»

(абзаци шостий, сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини)

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009

«Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є „гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата».

(речення третє, четверте абзацу п`ятого пункту 5 мотивувальної частини)

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009

«Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.»

(абзац шостий пункту 5 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009.

Відповідно ст. 34 Закону «Про місцеве самоврядування» розділ б) делеговані повноваження, п. 4) до повноважень виконавчих органів місцевих рад відноситься вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Сторони не заперечували та не ставили під сумнів, що позивач та відповідач звернулися до Центральної райадміністрації виконкому ОМР саме за отриманням Розпорядження, як до органу опіки в межах делегованих повноважень по захисту прав дітей, для отримання права продажу належних їм часток у квартирі.

Згідно опублікованого Положення про районні адміністрації Одеської міської ради затверджено рішенням Одеської міської ради № 1328-VII від 07.12.2016р. (зі змінами від 26.04.2017р.№ 1934-VII), п.1.1. ПРИМОРСЬКА РАЙОННА АДМІНІСТРАЦІЯ ОДЕСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (далі - Райадміністрація) є виконавчим органом Одеської міської ради та створюється нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування на території Приморського району міста Одеси згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Згідно п. 2.10. У галузі соціального захисту населення райадміністрація: в) як виконавчий орган Одеської міської ради є органом опіки та піклування, утворює раду з питань опіки та піклування та вирішує питання: - в межах наданих повноважень вживає заходи щодо захисту майнових та житлових прав дітей та повнолітніх осіб, які перебувають під опікою або піклуванням.

У постанові від 16 жовтня 2018 року по справі № 9901/415/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків:

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акту застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин».

Зважаючи на наведені вище висновки ВС України та загальновідомі ознаки, властивості індивідуального актів, вище зазначене Розпорядження органу місцевого самоврядування №1295 від 12.12.2002 року є актом індивідуальної дії, оскільки:

- виданий райадміністрацією виконкому Одеської міської ради, як органом Опіки та піклування, в межах наділених делегованих повноважень;

- зміст не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо захисту майнових прав дітей;

- адресований безпосередньо до батько - відповідача ОСОБА_6 , як законного представника дітей;

- не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямований на надання права батьку втручання у майнове право дітей ( право власності на 1/4 частину квартири) та виникнення зобов`язання відновлення цього права за рахунок виникнення права власності у дітей в конкретно визначеній іншій квартирі;

- Розпорядження не розраховане на багаторазове застосування, а вичерпує дію після виконання обов`язку батьком, тобто відновлення прав власності на житло у дітей в іншій квартирі після продажу належних їм часток з дозволу органу опіки;

- на час розгляду справи Розпорядження як індивідуальний акт не виконаний відповідачем в частині захисту майнових прав дітей, а тому є діючим та обов`язковим для виконання для суб`єкта, якому цей акт адресований і став підставою для виникнення у нього відповідного цивільного-правового обов`язку.

Виходячи з наведеного, порушення відповідачем зобов`язань встановлених Розпорядженням №1295 від 12.12.2002 року триває у часі, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 11, 392, 509, 526 Цивільного Кодексу України, та ст. 177 Сімейного кодексу України, які кореспондуються з вище зазначеними судом нормами ЦК УРСР та КпШС України.

Згідно листа ДЕРЖАВНИЙ ДЕПАРТАМЕНТ З УСИНОВЛЕННЯ ТА ЗАХИСТУ ПРАВ ДИТИНИ 23.06.2010 N 4.1/6-49/3248 «Щодо захисту житлових (майнових) прав дітей», як показує практика, значна кількість дітей, які потрапляють до притулків, залишилася без житла саме через зловживання батьківськими правами та неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами органів опіки та піклування.

З метою захисту майнових, житлових прав дитини та недопущення порушення законодавства України звертаємо увагу на наступне.

1. Законодавство України покладає на органи опіки та піклування обов`язок щодо здійснення контролю за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та охоронюваних законом інтересів дітей.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Аналіз положень Сімейного кодексу України Законів України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", "Про охорону дитинства" дає можливість стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти, шляхом надання органами опіки та піклування згоди на вчинення зазначених правочинів.

2. Відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

Зазначена норма Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, у результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2940цс15 та від 10.02.2016 у справі № 6-3005цс15 передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Такий висновок підтримано і Верховним Судом (постанова від 07.11.2018 у справі № 391/11/17).

Верховний Суд при вирішення спорів такої категорії зазначає, що правочин, вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин:

- суперечить правам та інтересам дитини;

- звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини;

- зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення; порушує гарантії збереження права дитини на житло (постанова від 08.08.2018 у справі № 202/5268/15-ц).

Не зважаючи на те що договір відчуження 1/4 часток дітей у квартирі не є предметом спору по справі, суд встановлює що за наслідком бездіяльності органу опіки по контролю за дотриманням прав дітей та не виконання обов`язку батьком, у дітей - третіх осіб по справі були звужені існуючи майнові права, які захищалися законом, зменшені права щодо житлового приміщення, чим порушені гарантії збереження права на житло (наявне тільки право користування у квартирі по вул. Леваневського) . Водночас, суд враховує позицію відповідача по справі, який не визнає, що його діями були порушені майнові права дітей та не визнає право на їх справедливе та законне відновлення.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Верховний суд постанові по справі № 922/476/20 від 09.12.2020 року дійшов наступних висновків: « Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

З огляду на встановлені обставини по справі , суд встановлює, що обраний спосіб захисту у вигляді визнання права власності третіх осіб по 1/2 частині на вказану квартиру на вул. Леваневського , є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому як не призведе до рівноцінного відновлення порушених майнових прав дітей, а навпаки призведе до не дотримання справедливої рівноваги у зв`язку з повною втратою власності відповідачем.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи наведені норми права, суд встановлює, що до спірних правовідносин слід застосувати наступний правовий механізм, за наслідком якого мають бути поновлені майнові права дітей - третіх осіб та водночас буде дотриманий принцип справедливої рівноваги:

- відповідно до ст. 4 ЦК УРСР ( ст. 11, 509, 526 ЦКУ) право власності третіх осіб, в порядку захисту майнових прав дітей, підлягає виникненню з обов`язку відповідача встановленого адміністративним актом (індивідуальним актом), яким в даному випадку є Розпорядження Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 12.12.2002 року;

- відповідно до ст. 6 ЦК УРСР (ст. 392 ЦКУ) суд може визнати право власності особи з метою здійснення захисту порушених прав, у разі якщо це право оспорюється чи не визнається, тому виходячи з зайнятої позиції відповідача, можна зробити висновок, що третіми особами обрано вірний спосіб захисту шляхом визнання такого права;

- відповідно до ст. 151 ЦК УРСР (ст. 509 ЦКУ) на підставі Розпорядження, як адміністративного акту (індивідуального акту) у батька перед дітьми виникле зобов`язання, згідно з яким батько повинен був передати права на квартиру дітям шляхом оформлення на них права власності саме на квартиру АДРЕСА_1 ;

- відповідно до ст. 161 ЦК УРСР (ст. 526 ЦКУ) зобов`язання повинно виконуватися належним чином, проте всупереч наведеної вимоги батько позивачів ухиляється від виконання свого зобов`язань;

- відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» орган опіки та піклування Центральної РА ОМР повинен був проконтролювати додержання батьком ОСОБА_6 майнових прав дітей (позивачів), але відповідний контроль здійснений не був, що призвело до порушення майнових прав дітей шляхом позбавлення останніх права власності та, в свою чергу, свідчить про протиправність дій Центральної РА ОМР, та правонаступника Приморської райадміністрації ОМР бездіяльність якої стала підставою для порушення прав неповнолітніх осіб.

Враховуючи, що на посадову особу виконавчого органу місцевого самоврядування, як на орган опіки був покладений обов`язок здійснити контроль за дотриманням ОСОБА_2 зобов`язань, встановлених Розпорядженням, направленим на охорону прав власності дітей на нерухоме майно, але цей контроль не був здійснений і права власності дітей на нерухоме майно були порушені, суд вважає обґрунтованим вимоги позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо визнання бездіяльності органу місцевого самоврядування протиправною.

Щодо визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на квартиру суд зазначає, що численні показники квартири АДРЕСА_2 (загальна площа - 55,6 кв.м, житлова - 29,1 кв.м.), у якої були відчужені батьками з дозволу органу опіки та піклування по 1/4 частині дітей та квартира АДРЕСА_1 , яка передбачалася для поновлення майнових прав дітей (загальна площа квартири 54,2 кв.м., житлова - 29,6 кв.м.), є майже ідентичними.

Тому, суд визнає, що обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої діти намагаються досягти шляхом втручання у право власності батька та справедлива рівновага між інтересами суспільства по забезпеченому державою захисту і рівноцінному відновленню майнових прав дітей та правом власності батька - відповідача буде в повної мірі дотримана визнанням за третіми особами з самостійними вимогами права власності саме по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1 .

Що стосується заяви відповідача про застосування строку давності суд вказує на наступне. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до суду. Положення ч. 1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1 статті 231 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція визначена у постанові Великої палати Верховного Суду від 2018 р. у справі №372/о3615-ц. Зокрема, Касаційний суд вказав наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом ч. 1 ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої ст. 261 ЦК не містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав».

Відповідачем та його представником не спростовані належними та допустимими доказами доводи третіх осіб та їх представника, що вони з 2002 та по 2017 рік об`єктивно не мали можливості знати про обставини порушення їх права. Суд бере до уваги встановлений по справі факт, що діти - треті особи постійно проживали з батьками та пояснення їх представника, що діти не знали та не могли усвідомлювати, що їх майнові права порушені батьками, держава в особі органу опіки не в повній мірі забезпечила належний контроль та захист права власності дітей.

Суд вважає, що враховуючи, що треті особи звернулися з самостійним позовом у 2018 році, строк позовної давності у даній справі не підлягає застосуванню, виходячи з того що по справі не доведена обізнаність дітей про порушення їх майнових прав до 2017 року.

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 :

-м`який куток (шкіряний);

-кухонні меблі;

-2 вбудовані шафи;

-кухонний стіл в комплекті з диванчиком;

-журнальний стіл;

-холодильник «VESTFROST»;

-панель смаження «ARISTON»;

-індукційну духову шафу «ARISTON»;

-телевізор «SAMSUNG».

Виділити у власність позивача ОСОБА_1 :

- м`який куток (шкіряний);

-кухонний стіл в комплекті з диванчиком;

-холодильник «VESTFROST»;

-панель смаження «ARISTON»;

-вбудовану шафу.

Виділити у власність відповідача ОСОБА_2 :

-кухонні меблі;

-вбудовану шафу;

-індукційну духову шафу «ARISTON»;

-телевізор «SAMSUNG».

Позовну заяву третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність посадових осіб, визнання право власності на Ѕ частину квартири - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Центральної районної адміністрації Одеської міської ради (правонаступник - Приморська районна адміністрація ОМР) щодо здійснення контролю за виконанням розпорядження Центральної районної адміністрації Одеської міської ради від 12.12.2002 року щодо набуття неповнолітніми ОСОБА_8 та ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_8 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54,2 кв.м., житловою 29,6 кв.м.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54,2 кв.м., житловою 29,6 кв. м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В.Науменко

Повний текст рішення виготовлений 07.06.2021 року.

Суддя А.В.Науменко

28.05.21