Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 428/9888/20
Провадження № 22-ц/810/383/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
01 липня 2021 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.,
учасники справи:
стягувач - ОСОБА_1 ,
боржники - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
орган державної виконавчої служби - Біловодський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),
на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2021 року, постановлену судом у складі судді Бароніна Д.Б. в м. Сєвєрдонецьк Луганської області,
за скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , на рішення Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), боржники- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
Стягувач ОСОБА_1 декілька разів звертався до Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про відкриття виконавчих проваджень, однак отримав відмови у прийнятті вироків до виконання, оскільки вирок не є виконавчим документом.
В апеляційній скарзі Біловодський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) просить скасувати ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2021 року, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Також посилається на те, що 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 та 02 листопада 2020 року адвокату Горбачовій Г.М. вкотре було надано відповідь (роз`яснення), що вирок суду не є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
Крім того, скаржник вказує на те, що ухвала суду першої інстанції в частині розподілу витрат на правову допомогу винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Луганського апеляційного суду Луганської області від 16 квітня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.
Копію ухвали Луганського апеляційного суду від 16 квітня 2021 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 отримав 23 квітня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 35).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , зазначає, що ухвала Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2021 року законна, обґрунтована та не підлягає скасуванню, а дії державних виконавців Біловодського районного відділу державної виконавчої служби щодо відмови у відкритті виконавчого провадження та винесення повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання необґрунтовані та неправомірні, оскільки винесення окремої ухвали від вироку суду, додаткової ухвали суду про затвердження мирової угоди, при розгляді кримінальної справи не передбачено законодавством, та вироки суду містять всі реквізити виконавчого документу.
Копію ухвали Луганського апеляційного суду від 16 квітня 2021 року про відкриття апеляційного провадження Біловодський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) отримав 21 квітня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 31).
Від Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, апеляційну скаргу підтримує.
Інші участники процесу в судове засідання не з`явилися, про час і місце повідомлені належним чином в установленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, так і порядку п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК і тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Із матеріалів справи та тексту апеляційної скарги вбачається, що сторонами по справі ухвала суду про залишення без розгляду частини вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними рішень Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), оформлених листами № 2350 від 19 лютого 2020 року, № 6808 від 14 вересня 2020 року та повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 3929 від 02 квітня 2020 року та в частині відмови, ніким із сторін не оскаржується, тому ухвала суду в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року.
Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанціївважав, що запит адвоката Горбачової Г.М. від 19 жовтня 2020 року за своїм змістом та суттю є заявою про примусове виконання вироків суду. В порушення вимог ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та пункта 4 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, відповідь на запит адвоката щодо примусового виконання рішення була сформована у вигляді листа в.о. начальника відділу органу виконавчої служби. При цьому у вказаному листі не зазначено чи сформований він в.о. начальника відділу в якості державного виконавця в розумінні статті 7 «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та чи є він повідомленням про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання. Вказані дії посадових осіб органу виконавчої служби призвели до суттєвого порушення прав ОСОБА_1 під час процедури пред`явлення судових рішень до примусового виконання, адже такі дії створили ситуацію правової невизначеності щодо того, чи розглянуто компетентним державним виконавцем заяву представника ОСОБА_1 щодо примусового виконання судових рішень від 19 жовтня 2020 року та яким є результат такого розгляду.
Щодо питання про те, чи підлягає примусовому виконанню вирок суду у кримінальній справі в частині затвердження мирової угоди, то суд першої інстанїї виходив із того, що звернення безпосередньо самих вироків до примусового виконання в частині затверджених мирових угод не тільки відповідає нормам ст. 129-1 Коституції України, ч. 5 ст. 128, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України та ст. 208 ЦПК України, а й є єдиним способом забезпечення права заявника на справедливий суд в аспекті виконання судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону.
Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
З ст. 129-1 Конституції України вбачається, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
За змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 вищевказаного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Зі змісту статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» вбачається, що державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.
Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 вересня 2019 року по справі № 408/504/17 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні певних кримінальних правопорушень.

Також, вищевказаним вироком затверджено мирову угоду, укладену 20 вересня 2019 року між цивільним позивачем ОСОБА_1 та цивільним відповідачем ОСОБА_2 , відповідно до якої, зокрема, відповідач визнає свої зобов`язання по сплаті суми боргу перед позивачем, який становить 40000 (сорок тисяч) грн. У тексті затвердженої судом мирової угоди вказано, що вирок Сєвєродонецького міського суду про затвердження даної мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження».

19 жовтня 2020 року адвокат Горбачова Г.М. зверталася до Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в інтересах ОСОБА_1 із адвокатським запитом, в якому, зокрема, просила відкрити виконавче провадження за вироками по справам № 408/504/17 та № 428/13882/18, в яких затверджена мирова угода, та примусово виконати мирові угоди, стягнувши з боржників суму заборгованості за двома вироками, надавши ордер на надання правової допомоги та відповідні вироки суду.

Отже запит адвоката Горбачової Г.М. від 19 жовтня 2020 року за своїм змістом та суттю є заявою про примусове виконання вироків суду.

Листом в.о. начальника Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 7495 від 02 листопада 2020 року, у відповідь на адвокатський запит адвоката Горбачової Г.М. від 19 жовтня 2020 року повідомлено про те, що вирок не є виконавчим документом який підлягає примусовому виконанню.

Проте, в листі в.о. начальника Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 7495 від 02 листопада 2020 року, не зазначено чи є він повідомленням про повернення виконавчого документу без прийняття виконання.

В матералах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 або його представником листа № 7495 від 02 листопада 2020 року.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що дії посадових осіб органу виконавчої служби призвели до суттєвого порушення прав ОСОБА_1 під час процедури пред`явлення судових рішень до примусового виконання, адже такі дії створили ситуацію правової невизначеності щодо того, чи розглянуто компетентним державним виконавцем заяву представника ОСОБА_1 щодо примусового виконання судових рішень від 19 жовтня 2020 року та яким є результат такого розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до вимог ст. 3 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження» вирок не є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, надавши належну оцінку доводам скарги, врахувавши полодження ч. 5 ст. 128, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, ст. 208 ЦПК України обґрунтовано виходив із того, що у кримінальному провадженні саме у резолютивній частині вироку зазначається рішення про цивільний позов, в тому числі і рішення про затвердження мирової угоди в разі подання її на затвердження суду. Тобто, вирок суду, у якому вказано про затвердження мирової угоди, є виконавчим документом в частині затвердження мирової угоди і може бути поданий на примусове виконання до органів державної виконавчої служби. Сєвєродонецьким міським судом Луганської області було відмовлено заявнику у видачі виконавчих листів за вироками, якими затверджено мирові угоди про стягнення коштів на користь заявника. В самих вироках зазначено, що вони в частині затвердження мирової угоди є виконавчими документами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції в частині розподілу витрат на правову допомогу винесена з порушенням норма матеріального та процесуального права є необґрунтованими з огляду на таке.

Звертаючись до суду зі скаргою ОСОБА_1 просив стягнути з Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) витрати на правову допомогу у розмірі 4800 грн. При цьому, на підтвердження надання адвокатом Горбачовою Ганною Михайлівною правничої допомоги скажником надано ордер про надання правової допомоги АО № 1018907; копію договору про надання правової допомоги № 13 від 18 жовтня 2020 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Закон для всіх», представником якого є адвокат Горбачова Г.М., та ОСОБА_1 , в якому сторони домовилися, що розміру гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню, за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами в акті передачі-приймання наданих правових послуг, який є невід`ємною частиною цього договору і враховує обсяг та складність роботи, тривалість часу, необхідну для її виконання, строки, ступінь терміновості виконання послуг (роботи) та обставини; додаток № 1 «Узгодження тарифів», акт надання послуг станом на 19 листопада 2020 року, копію квитанції № ПН9705 від 19 листопада 2020 року про сплату ОСОБА_1 на користь АО «Закон для всіх» суми в розмірі 4800 грн. за послуги з надання правової допомоги згідно договору від 18 жовтня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Аналогічний висновок сформульований у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 листопада 2020 рокуроз`яснювалося державному виконавцю право подати за два дні до судового засідання письмові заперечення проти скарги (відзив на скаргу) та посилання на докази, якими вони обгрунтовуються.

15 грудня 2020 року на адресу суду від Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)надійшов відзив на скаргу у даній справі. Проте, у відзиві не міститься як жодних заперечень з приводу заявлених скаржником витрат на правову допому, так і відсутне клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу або їх неспівмірності, зазначених скаржником.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням положень ЦПК України, наданих скаржником письмових доказів на підтвердження надання правової допомоги та з урахуванням часткового задоволення скарги, відсутності клопотання Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)під час розгляду справи в суді першої інстанції про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та будь-яких клопотань щодо розподілу вказаних витрат, правомірно стягнув з державної виконавчої служби витрати на правничу допомогу у розмірі 2400 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки вона постановлена з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Біловодського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) залишити без задоволення.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 липня 2021 року.

Головуючий Судді