Номер провадження: 22-ц/813/4387/21
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченка Святослава Олександровича на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення місця проживання дитини з батьком,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини з батьком. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19 квітня 2012 року позивач уклав з відповідачкою шлюб, в якому народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час позивач з відповідачем разом не проживають, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивач вважає, що місце проживання дитини має бути з татом, оскільки він сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує належне утримання, виховання та розвиток дитини, позивач психічно врівноважений, алкогольні напої та наркотичні засоби не вживає, судимостей не має, працевлаштований та може забезпечити належні умови дитини.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено місце проживання неповнолітньої, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року, представник ОСОБА_1 адвокат Чумаченко Святослав Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В судові засідання на 15.12.2020 року на 14-30 г., на 26.01.2021 року на 14-00 г., на 02.03.2021 року на 14-00 г., на 27.04.2021 року на 15-30 г., на 01.06.2021 року на 15-00 г. ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 та за адресою, яку ОСОБА_2 зазначив, як фактичну адресу проживання: АДРЕСА_1 . Відповідно до повернутих до суду зворотних повідомлень: «адресат відсутній», що в розумінні ст. 128 ЦПК України вважається врученням судової повістки і не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на категорію справи, строк розгляду справи в судах та в тому числі в апеляційній інстанції, колегія суддів не знаходить підстав для подальшого відкладення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. З цієї статті.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1)справу розглянуто неповноважним складом суду;

2)в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3)справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4)суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5)судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6)судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7)суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Проте у повній мірі всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що:

19 квітня 2012 року позивач уклав з відповідачкою шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 19.04.2012 року, актовий запис № 362, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції.

Від даного шлюбу у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 21.09.2012 року, актовий запис № 8285, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції.

На час звернення до суду з даним позовом позивач з відповідачем разом не проживають, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, в той час, як позивач мешкає разом з дочкою, сумлінно виконує свої батьківські обов`язки та забезпечує належне утримання, виховання і розвиток дитини.

Мати дитини - відповідач по справі ОСОБА_1 , громадянка Придністровської Молдавської Республіки, з дитиною не проживає, мешкає у своїх батьків, з дитиною спілкується по скайпу.

З для народження дитини і по сьогоднішній день, позивач як батько сумлінно виконує батьківські обов`язки та забезпечує належне утримання, виховання і розвиток малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання дитини створені дуже хороші умови для повноцінного та гармонійного проживання, виховання та розвитку, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 21.11.2018 року.

Відповідно до копії довідки, виданої директором Одеської ЗОШ № 16 від 26.10.2018 року № 150 ОСОБА_3 , навчається у 1-А класі. Відповідно до характеристики на сім`ю малолітньої ОСОБА_3 , учениці 1-А класу Одеської ЗОШ № 16 дитину виховує батько, ОСОБА_2 , матір дівчини ніколи в школі не бачили. Батько виховує дитину в умовах турботи, любові. Дівчинка приходить до школи завжди доглянутою, охайною. Батько завжди цікавиться успіхами доньки.

З жовтня 2003 року позивач ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи на ім`я ОСОБА_2 . Він працює на «Промисловому ринку - 7 км», винаймає контейнер, що підтверджується договором оренди.

Задовольняючи позов, встановлюючи місце проживання неповнолітньої, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач інших дітей на утриманні не має, офіційно працевлаштований, має постійний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, не притягався до кримінальної відповідальності, не страждає на психічні захворювання та не перебуває на обліку у нарколога, забезпечений житлом.

Погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Серед доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що не була належним чином повідомленою про розгляд справи про встановлення місця проживання дитини та взагалі не знала про існування цієї судової справи. Крім того, відповідач додає відповідні письмові документи на підтвердження того, що після фактичного припинення спільного проживання з позивачем у 2016 році, вона постійно проживала разом з дочкою в Придністровській Молдавській Республіці (Молдова) в АДРЕСА_3 , де дитина відвідувала дитячий садок у м. Рибниця, загальноосвітню школу № 10, перебувала на обліку в дитячій поліклініці м. Рибниця. Крім того, під час проживання дочки з матір`ю, батько дитини ОСОБА_2 був обізнаний про це, приїжджав до м. Рибниця, брав участь в Придністровській Молдавській Республіці в судових процесах про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, які ініційовані за позовом ОСОБА_4 та про визначення порядку спілкування з дитиною, який ініційований за заявою ОСОБА_2 (т.1 а. с. 89- 100).

З змісту та аналізу доданих до апеляційної скарги документів, в тому числі судових рішень, колегія суддів набуває висновку, що дійсно відповідач з 2016 року проживала з дитиною у м. Рибниця Придністровська Молдавська Республіка (Молдова) і позивач ОСОБА_2 був достовірно обізнаний про місце проживання відповідачки.

При таких обставинах, позивач, звернувшись до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про встановлення місця проживання малолітньої дитини, не надав суду відомостей про дійсне місце проживання відповідачки, зазначивши у позові адресу відповідача: АДРЕСА_2 .

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не вжив всіх достатніх заходів щодо встановлення місця проживання відповідача, обмежившись відповіддю з адресного бюро про відсутність реєстрації ОСОБА_1 в Одеській області.

Між тим в матеріалах справи міститься копія паспорту ОСОБА_1 як громадянки України для виїзду за кордон, а також копія паспорту ОСОБА_1 , який виданий їй в Придністровській Молдавській Республіці, що надавало суду всі підстави для витребування інформації з Державної прикордонної служби України про перетин цією громадянкою державного кордону України та відомостей про адресу її реєстрації в Придністровській Молдавській Республіці.

При таких обставинах, немає підстав вважати, що відповідач була належним чином повідомлена про судовий спір, ініційований позивачем про встановлення місця проживання дитини та про дату, час і місце розгляду справи в суді першої інстанції.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги норму п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України,оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи нове рішення по суті заявлених вимог, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Даних вимог закону суд першої інстанції не дотримався, думку малолітньої дитини у встановленому законом порядку не вислухав, оцінки їй не надав.

Суд апеляційної інстанції вжив всі заходи та створив необхідні умови для заслуховування думки дитини, запросивши психолога-педагога.

Проте не забезпечення батьком дитини належної комунікації в соціумі, не отримання ним судової кореспонденції, не забезпечення ним зі свого боку, як добросовісної сторони справи участі дитини в судовому засіданні для заслухання думки дитини щодо проживання її з батьком у відповідності до ним же заявленого позову, не надали можливості дитині бути почутою апеляційним судом, а апеляційному суду - можливості почути дитину для подальшої оцінки її думки при розгляді вимог батька дитини про визначення з ним місця її проживання.

29.11.2018 року орган опіки та піклування Овідіопольської державної адміністрації дійшов висновку, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком відповідає інтересам дитини.

Одеським апеляційним судом витребувані документи, які додані до висновку органу опіки та піклування.

Так, до висновку органу опіки та піклування Овідопольської державної адміністрації від 29.11.2018 року, додані документи про місце роботи батька дитини, про винаймання ним за договором оренди однокімнатної квартири для проживання разом з дитиною, характеристику з місця навчання дитини, яка на той час навчалася у 1-А класі ЗОШ № 16 м. Одеси, акт обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого квартира складається з однієї кімнати, де у дитини мається своє ліжко, а у батька розкладна тахта, довідки від 21.11.2018 року про реєстрацію у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5 .

Між тим, як зазначалося самим позивачем і що підтверджується документально, мати дитини не має зареєстрованого місця проживання на території Одеської області, а постійно проживає в м. Рибниця ПМР і сам позивач орендував там житло та брав участь у судових справах, в тому числі і за його позовом про визначення порядку спілкування з дитиною - ОСОБА_5 , про що маються відповідні судові рішення і зокрема рішення суду, яким встановлено графік спілкування ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_6 .

При таких обставинах та виходячи з ч.6 ст. 19 СК України колегія суддів не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки даний висновок заснований на неповних і суперечливих відомостях щодо місця проживання матері дитини, повідомлення її про вирішення питання щодо місця проживання дитини, без заслуховування думки самої дитини, без належної оцінки думки дитини та позиції з цього питання матері дитини.

Враховуючи, що позивач, як громадянин та батько малолітньої дитини, не забезпечив належної комунікації в соціумі та отримання ним судової кореспонденції, що унеможливило заслухання думки дитини щодо проживання її з батьком у відповідності до ним же заявленого позову при розгляді якого в районному суді ним була зазначена недостовірна інформація щодо проживання відповідачки, колегія суддів приймає до уваги документи, які представлені відповідачкою.

При цьому колегія суддів оцінює дані документи, як докази в загальному порядку без будь-якої преюдиції.

Незважаючи, що документи, видані установами та органами Придністровської Молдавської Республіки, яка не визнана Україною та світовою спільнотою, колегія суддів засновує свою думку на тому, що невизнання представлених документів в силу обставин, що склалися при розгляді даного спору та його специфіки, призведе до істотного порушення та суттєвого обмеження прав відповідача та її дочки, які фактично розлучені протягом тривалого часу.

Європейський суд з прав людини у справах Лоізіду проти Туреччини (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996), Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Демопулос та інші проти Туреччини (Demopoulos and Others v. Turkey, 01.03.2010) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) виходив з того, що зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного» «для людей, що проживають на цій території, життя триває, і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи суди і виключно в інтересах жителів цієї території згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому визнання певних актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу, а лише надає можливість особі захистити свої права та інтереси.

Колегія суддів враховує, що предметом апеляційного перегляду є заочне рішення, яке ухвалено за позовом батька з порушенням інтересів матері, яка фактично була обмежена у доступі до правосуддя через неповідомлення її про судовий спір, а також про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило її можливості висловлювати власну думку, пояснення, подавати відповідні докази, а також заявити зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю, розгляд якого в даному випадку доцільний разом з основним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки права обох батьків відносно дитини є рівними.

Крім того, при вирішенні питання про місце проживання дитини, не була без поважних причин заслухана і сама дитина і її думка не враховувалася ані органом опіки та піклування при наданні висновку ані судом при ухваленні заочного рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав при ухваленні власного судового рішення для задоволення вимог ОСОБА_2 про визначення проживання малолітньої дочки ОСОБА_5 , 2012 року народження разом з батьком.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченка Святослава Олександровича - задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення місця проживання дитини з батьком - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22.06.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк