ПОСТАНОВА

Іменем України

02 червня 2021 року м. Кропивницький

справа № 383/300/20

провадження № 22-ц/4809/909/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Чельник О. І., Черненка В. В.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Касьян Микола Степанович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Касьян Микола Степанович, на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2021 року у складі головуючого судді Адаменко І. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

31.03.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:5286, загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, від 11.10.2019, зареєстрованого в реєстрі за № 4560.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області №11-5495/14-19-СГ від 25.09.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», позивачу надано у власність земельну ділянку кадастровий номер :02:000:5286, загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області.

Позивачем 10.07.2019 видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які мали оформити документи на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею до 2,0 га, та здійснити пошук особи, що візьме вказану земельну ділянку в оренду зі сплатою орендної плати в розмірі 7000,00 грн щороку. Інших домовленостей не було.

У подальшому позивачем було прийнято рішення про припинення дії довіреності. Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.11.2019 №190407542 земельна ділянка відповідно до договору купівлі продажу, серії та номер 4560 від 11.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л. Ю. перейшла у власність ОСОБА_2 .

Позивач стрведжує, що згоди на продаж земельної ділянки не надавав, грошові кошти від такого продажу не отримував.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги, оспорюваний договір купівлі-продажу зареєстрований відповідно вимог чинного законодавства, укладений від імені позивача уповноваженою ним особою, на підставі довіреності, яка не скасована, тому в діях відповідача відсутні умови недійсності правочину.

Суд не прийняв до уваги твердження, що позивач не мав волевиявлення на підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.10.2019, оскільки ним добровільно була підписана довіреність на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А. за реєстровим номером 1276 та на час укладення договору не скасована та чинна, згідно якої він уповноважив останнього в тому числі і на продаж земельної ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування вказаного судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що своєї згоди на продаж земельної ділянки не надавав, грошові кошти від такого продажу не отримував.

Вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.10.2019 між ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв повірений, та ОСОБА_2 укладений з порушенням норм чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Складаючи довіреність від 10 липня 2019 року сторони домовились, що у подальшому повірений здійснить оформлення земельної ділянки на ім`я Позивача у межах 2 га землі та знайде орендаря на вказану земельну ділянку. Сторонами було погоджено розмір орендної плати на рік в сумі 7 000, 00 (сім тисяч) гривень, Інших домовленостей між сторонами не існувало.

Посилається на зловмисну домовленість представника позивача та іншої сторони договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позивач не збирався здійснювати продаж земельної ділянки та вважав, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення не може бути продана у зв`язку з дією мораторію на її продаж, адже повірені особи його запевнили про дію мораторію на продаж земель в Україні, дане твердження було переконливим для Позивача зважаючи на низький рівень правової обізнаності та телевізійні новини про скасування дії даного мораторію в Україні у майбутньому. Позивач не знав, що мораторій не поширюється на землі для ведення особистого селянського господарства. З позивачем не погоджувались умови продажу земельної ділянки, в тому числі інша сторона договору, вартість земельної ділянки. Позивач не отримував кошти в результаті укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Твердження представника відповідача у відзиві на позовну заяву про передачу 25000, 00 гривень не підтверджується жодним доказом.

Свідчити про зловмисну домовленість сторін може і той факт, що укладений 11.10.2019 договір купівлі-продажу земельної ділянки не відповідає вимогам податкового законодавства України, а вказана в договорі ціна земельної ділянки є врази нижчою її нормативно грошової оцінки та цін за аналогічні земельні ділянки розташовані на території Костомарівської сільській раді Бобринецького району Кіровоградської області.

Так, згідно інформації розміщеної на Публічній кадастровій карті України нормативно грошова оцінка аналогічної за площею та цільовим призначенням земельної ділянки, розташованої так само на території Костомарівської сільській раді Бобринецького району Кіровоградської області станом на 12.01.2021 складає 50364,10 гривень (інформація з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку щодо аналогічної земельної ділянки додається до апеляційної скарги).

В свою чергу, як зазначено в пункті 4 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.10.2019 продаж 2 га землі позивача відбувся за 25 000 гривень, 00 копійок. Тобто земельна ділянка продана за заниженою ціною, що також свідчить про те ОСОБА_4 діяла не на користь довірителя.

Звертає увагу на те, що відповідно до вимог Розділу II глави 2 п.1.11 Наказу Міністерства юстиції від 22.02.2012 за №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» під час проведення операцій з продажу (обміну) фізичними особами об`єктів нерухомості у значеннях, наведених у Податковому кодексі України, а також в інших випадках, визначених законодавством України, нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна, яка визначена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання приватної форми власності, виключним видом діяльності якого є оцінка для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства (у тому числі правочинів, що підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації), який отримав сертифікат суб`єкта оціночної діяльності за напрямом оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства, та інформація про якого включена до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності за напрямом оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства.

Натомість, укладений 11.10.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу не містить інформації про оціночну вартість земельної ділянки, стосовно якої вчиняється правочин.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно копії довіреності № 1276 від 10.07.2019, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А., ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 бути його представником, в тому числі представляти його інтереси з наданням права користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою (здачі в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзу, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно правових правочинів, угод, дозволених законодавством) за ціну та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватись земельна ділянка, тощо, представник вправі визначити самостійно згідно їхніх попередніх домовленості (а.с.7, 63).

Наказом Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області №11-5495/14-19-СГ від 25.09.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» ОСОБА_1 надано у власність земельну ділянку кадастровий номер :02:000:5286, загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області (а.с.8,49).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 183539731 від 04.10.2019 вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:5286, площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (а.с. 50).

Відповідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з додатками, номер витягу НВ-019 від 08.10.2019 року, земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:5286, площею 2,0 га, надана ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області (а.с.51-53).

11.10.2019 між ОСОБА_1 , в інтересах якого на підставі довіреності від 10.07.2019 діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:5286, розташованої на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, за кошти в сумі 25000,00 грн, які продавець отримав готівкою повністю до укладення договору (а.с.46-48).

Згідно Інформацієї з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27.11.2019 №190407542, право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, відповідно до договору купівлі продажу, серії та номер 4560 від 11.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л. Ю., припинено (а.с.10).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (ч. 1 ст. 41 Конституції України). Близький за змістом припис передбачає частина перша статті 317 ЦК України.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13 Конституції України).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).

Земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).

Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 237 ЦК України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ч. 1 ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутністю. Правовим наслідком укладення особою правочину з дефектом волі є недійсність цього правочину, в тому числі на підставі ст. 232 ЦК України.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 232 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі посилався як на підставу своїх вимог на норми ст. 232 ЦК України і зазначав, що спірний правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_4 , яка діяла в його інтересах на підставі довіреності, та відповідача ОСОБА_2 .

Проте позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що його представник за довіреністю ОСОБА_4 , укладаючи спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки, не мала таких повноважень, діяла обманним шляхом, всупереч інтересам довірителя, а також у своїх та покупця інтересах.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивач не уповноважував довіреністю ОСОБА_4 на продаж спірної земельної ділянки, право власності щодо якої виникло після дати видачі довіреності, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки спростовуються довіреністю від 10.07.2019, згідно якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зокрема, виділити та оформлювати на його ім`я земельну ділянку орієнтованою площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, підписувати від його імені договори купівлі-продажу земельної ділянки та отримувати належні йому за результатами договорів грошові кошти, строк довіреності до 11.06.2023 (а.с.7 зв. ст.).

Виходячи з зазначеного, зокрема ОСОБА_4 була уповноважена на оформлення права власності на спірну земельну ділянки за позивачем, а також на її продаж. Для цього їй надано право, зокрема підписувати документи, та правочини цивільно-правового характеру. Тобто довіреність відповідає дійсним намірам позивача створити відповідні юридичні наслідки. Вказану довіреність недійсною не визнано.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що волевиявлення позивача на укладання спірного договору земельної ділянки було дійсним. А тому доводи позивача про те, що під час укладання спірного правочину не було його волевиявлення на відчуження земельної ділянки є необґрунтованими. Крім того позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що посвідчену нотаріусом довіреність отримано в незаконний спосіб.

Доводи щодо наявності в момент укладення оспорюваного правочину умислу в діях представника позивача: представник усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно зі ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належать вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Оспорюваний правочин договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.10.2019 вчинено представником позивача на підставі дійсної (не відкликаної) на час його укладення довіреності від 10.07.2019, якою ОСОБА_1 уповноважив зокрема ОСОБА_4 самостійно від його імені вчиняти правочини, в тому числі купівлі-продажу, за ціну та на умовах за власним розсудом.

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка продана без відома та згоди ОСОБА_1 , з самого початку він був проти продажу земельної ділянки, грошові кошти від продажу не отримував, та вважав, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення не може бути продана у зв`язку з дією мораторію на її продаж, з ним не погоджувались умови продажу земельної ділянки та вартість земельної ділянки, спростовуються наявною у матеріалах справи копією довіреності (а.с.7), яка була чинною на момент вчинення оспорюваного правочину та позивачем в судовому порядку не оскаржувалась.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не позбавлений права вимагати від свого представника ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 25000 грн, отриманих нею за продаж земельної ділянки згідно договору купівлі продажу від 11.10.2019.

Позивачем не доведені обставини щодо наявності умислу в діях його представника, а саме усвідомлення представником, що вона вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості його представника з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя сторони договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.10.2019, вчиненого на підставі виданої позивачем довіреності від 10.07.2019.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача посилався на дію в Україні мораторію на продаж землі, що на його думку також дає підстави для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним.

Ці доводи є безпідставними та відхиляються судом з огляду на таке.

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору купівлі продажу, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається: купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо продовження заборони відчуження сільськогосподарських земель» від 6 жовтня 2016 року № 1669-VIII заборона відчуження у такому ж формулюванні продовжена до 1 січня 2018 року, згідно із Законом України «Про внесення зміни до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України» від 7 грудня 2017 року № 2236-VIII до 1 січня 2019 року, а згідно із Законом України «Про внесення зміни до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України» від 20 грудня 2018 року № 2666-VIII, який опубліковано 15.02.2019 у газеті ВВР №7 до 1 січня 2020 року.

Так на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.10.2019 діяла норма п.15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення не раніше 1 січня 2019 року, тобто спірний договір укладено з дотриманням вказаної норми кодексу.

Крім того, згідно статті 19 ЗК України землі сільськогосподарського призначення визначені як окрема категорія земель. Землями сільськогосподарського призначення Кодекс визнає землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Наведене свідчить, що визначення поняття «землі сільськогосподарського призначення» насамперед пов`язано з використанням їх для такої цілі, як виробництво сільськогосподарської продукції, що зумовлено їх природними властивостями.

Стаття 22 ЗК України визначає види використання сільськогосподарських земель, які відповідають їх цільовому призначенню, та осіб, які мають право на отримання таких земель у власність та у користування. Згідно частини першої статті 23 ЗК України землі повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання. Пріоритетність правового режиму цих земель передбачає необхідність їх цільового використання.

Виходячи з вищезазначених норм, обмеження щодо відчуженням земельних ділянок не поширюється на право приватної власності на земельні ділянки іншого призначення (виду використання), які перебувають у власності громадян та юридичних осіб.

Тому колегія суддів відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо поширення мораторію на відчуження земельної ділянки позивача, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства і не є земельною часткою (паєм).

Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року, що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16), ЄСПЛ встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (§ 149). Вказав, що Законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).

Рішення ЄСПЛ від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права, правомірно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки від 11.10.2019 за його необґрунтованістю та недоведеністю вимог.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Касьян Микола Степанович, залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. І. Чельник

В. В. Черненко