Справа № 645/7150/19
Провадження № 2/645/104/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Лариса Юріївна, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Лариса Юріївна, в якому просить суд визнати недійсним Договір дарування від 27 липня 2017 року серія та номер: 449 нежитлової будівлі загальною площею (кв.м): 470.4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л. Ю..

В обгрунтування позову зазначила, що 29 липня 2017 року ОСОБА_2 уклав Договір дарування серія та номер: 449 нежитлової будівлі загальною площею (кв.м): 470.4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності, своєму батькові, ОСОБА_3 . Вказаний Договір дарування був посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л. Ю. 29 липня 2017 року було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформацію про реєстрацію права власності на нежитлову будівля, загальною площею (кв.м): 470.4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ) за ОСОБА_3 . На думку позивача, що відчужуючи майно на користь свого батька ОСОБА_2 вчинив фіктивний правочин з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення з нього коштів шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. 10 травня 2017 року Київським районним судом м.Харкова винесене рішення, яким суд вирішив позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 згідно аліментного договору про утримання дитини від 05.08.2015 р. за період з 13.08.2015 р. по 12.04.2017 р. заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням індексу інфляції у розмірі 67 932 грн. та заборгованість на оздоровлення дітей із врахуванням індексу інфляції у розмірі 5 504 грн., а всього стягнути 73 436 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 734,36 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним аліментного договору на утримання дитини - відмовити. ОСОБА_2 вказане рішення суду не оскаржував. Тобто ОСОБА_2 з таким рішенням суду погодився, однак не виконав його добровільно, а навпаки, на думку позивача, вчинив правочин, для унеможливленим виконання Рішення суду. 27 вересня 2017 року Апеляційний суд Харківської області виніс рішення, яким вирішив Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задовольнити частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 травня 2017 року - змінити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку у вигляді пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 57 510 грн та неустойку у вигляді пені за прострочення сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46 050 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату правової допомоги у розмірі 5000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 606 (шістсот шість) грн 32 коп. 19 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виніс Постанову, якою Касаційну скаргу залишено без задоволення. Рішення апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року залишено без змін. Станом на сьогодні на виконанні у Шевченківському ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області знаходиться Виконавчий лист №640/17649/16-ц виданий 14.11.2017 Київським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів. Рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_2 до сьогоднішнього дня не виконане, оскільки іншого нерухомого майна у нього немає, а добровільно він Рішення суду не виконує. На думку позивача, вчиняючи правочин 29 липня 2017 року ОСОБА_2 навмисне відчужив майно, аби уникнути звернення стягнення з майна.

У ході судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначивши, що, на його думку, зі змісту позовної заяви не вбачається, чим саме спірний договір дарування порушує її права, не довела конкретні приклади порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів у зв`язку з укладанням договору, він мав всі права володіти та розпоряджатися своїм майном, жодних доказів фіктивності правочину позивач не надала. У ході судового розгляду представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, чим саме договір дарування від 27.07.2017, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Л.Ю. Клопотовою, зареєстрованого в реєстрі за № 449, відносно нежитлової будівлі літ. В-1 площею 470,4 м. кв. розташованої за адресою: АДРЕСА_3 порушує її права, також не надані жодні докази підтверджуючи доводи у позовній заяві. Позивачка, зазначила, що договір дарування - фіктивний правочин, і послалась на постанову ВП ВС від 03.07.2019 по справі 369/11268/16-ц, де зазначені ознаки фіктивності. Однак, в позові окрім посилання на фіктивність, позивач взагалі не зазначила, які саме ознаки вказують на фіктивність та не надав доказів. не можливо погодитись з доводами позивача, що рішення суду про стягнення аліментів не буде виконано, оскільки у боржника в виконавчому проваджені відсутнє інше нерухоме майно. Виконавче провадження відкрито в Шевченківському відділі державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області. Державний виконавець вжив заходи які направлені на виконання рішення суду, а саме стягується частина заробітної плати ОСОБА_2 в рахунок виконання рішення суду.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Суд, вислухавши пояснення представників, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач повинен був довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Разом з тим, 29 липня 2017 року ОСОБА_2 уклав Договір дарування серія та номер: 449 нежитлової будівлі загальною площею (кв.м): 470.4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності, своєму батькові, ОСОБА_3 . Вказаний Договір дарування був посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л. Ю. 29 липня 2017 року було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформацію про реєстрацію права власності на нежитлову будівля, загальною площею (кв.м): 470.4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ) за ОСОБА_3 .

В обгрунтування позовних вимог сторона позивача зазначає, що вищевказаний договір дарування від 29.07.2017 року є фіктивним правочином, оскільки такий був вчинений з метою уникнення звернення стягнння на нерухоме майно, яке було предметом такого, у зв`язку з наявною заборгованістю за рішеннями суду, знав про можливість звернення стягнення на спірне нерухоме майно у разі невиконання рішення суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь- яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальні норми, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному у постанові від 03.07.2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.07.2017 року у справі № 306/2952/14-ц; та від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц, постанови від 07.04.2020 року у справі № 750/37/19.

Разом з тим, стороною позивача не надано суду жодного доказу, який би свідчив про те, що спірний договір містить ознаки фіктивності, у зв`язку з чим суд виходить до висновку про доцільність відмову у задоволенні позову

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 206, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Лариса Юріївна, про визнання договору дарування недійсним відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 10 червня 2021 року.

Головуючий-суддя: