Апеляційне провадження № 22-ц/824/6385/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 753/14891/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

на рішення Дарницького районного суду міста Києва, ухваленого 10 лютого 2021 року в приміщенні суду під головуванням судді Коренюка А.М., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 19 лютого 2019 року близько 19 години по вулиці Здолбунівська в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, за якої автомобіль «ЗАЗ», під керуванням ОСОБА_2 , здійснив перетин подвійної суцільної смуги, в наслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності та під його керуванням.

Відразу після вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 визнав свою вину у такій дорожньо-транспортній пригоді й запропонував йому самостійно відновити пошкоджений з його вини автомобіль та не повідомляти Управління патрульної поліції про дорожньо-транспортну пригоду, оскільки у нього був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Написавши розписку про визнання ним своєї вини у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 19 лютого 2019 року, зобов`язався відновити за свій рахунок пошкоджений з його вини автомобіль «Ніссан», у строк до 01 травня 2019 року.

Проте, зобов`язання по відновленню автомобіля не виконав.

З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ним замовлено проведення автоторознавчого дослідження й згідно Висновку щодо вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» від 20 вересня 2019 року, матеріальна шкода, заподіяна пошкодженням становить 267 203 грн. 63 коп.

У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 , просив стягнути з відповідача на його користь 267 203,63 грн. та судовий збір.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 267 203,63 грн. матеріальної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судовий збір.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, а саме, що ОСОБА_1 під час керування автомобілем перебував у стані наркотичного сп`яніння. Розписка, яка була написана ним про визнання своєї вини писалася під тиском позивача. Також, дорожньо-транспортна пригода не була зареєстрована, а тому рішення суду є немотивованим.

Вважав, що відсутні як докази вини, так і причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та заподіяною шкодою.

Вказував також, що він є неналежним відповідачем у вказаній справі. За наслідками проведеної експертизи, шкоду мало б відшкодовувати Моторне (транспортне) страхове бюро України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Твердження відповідача про те, що позивач перебував у стані наркотичного сп`яніння не відповідає дійсності, оскільки постановою Дарницького районного суду м.Києва від 12.04.2019 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Також є недоведеним фактом вчинення позивачем на відповідача тиску під час написання розписки, де останній визнав свою вину, оскільки по домовленості між сторонами відповідач забрав на ремонт автомобіль позивача і повернув його лише у вересні не відремонтованим.

Розпискою, в якій відповідач вказав про наявність своєї вини та зобов`язався здійснити ремонт автомобіля, відповідач фактично визнав свою вину у вчиненні ДТП.

Стосовно заперечень щодо висновку про вартість матеріального збитку, то жодних заперечень зі сторони відповідача в суді першої інстанції не надходило. В свою чергу, він не скористався право заявити проведення експертизи для оцінки матеріального збитку та не надав інших висновків вартості матеріального збитку.

Хибним є посилання відповідача на те, що належним відповідачем у справі має бути МТСБУ, оскільки ОСОБА_2 самостійно була написана розписка, в якій всю вину у вчиненні ДТП він взяв на себе та зобов`язався відремонтувати автомобіль. Написанням вказаної розписки сторони між собою уклали угоду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Апеляційний суд повністю погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19 лютого 2019 року близько 19 год. - 19 год. 20 хв. по вулиці Здолбунівська, що поблизу торговельного центру «Ашан» в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, за якої автомобіль «ЗАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , та під керуванням ОСОБА_2 , який не дотримався ПДР України, здійснив перетин подвійної суцільної смуги, в наслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві власності, під керуванням ОСОБА_1 (а.с. 8, 10, 11 - 14, 16).

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України).

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган (п.1.5 ПДР України).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, при цьому збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно ст. 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Відповідно до положень п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У силу ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 надано розписку щодо визнання відповідачем своєї вини у дорожньо-транспортній пригодій визнанням ним обов`язку відновити за свій рахунок пошкоджений з його вини автомобіль «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1 , у строк до 01 травня 2019 року наступного змісту:

«Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож: АДРЕСА_1 , 19 лютого 2019 року здійснив ДТП з автомобілем «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож: АДРЕСА_2 . В ДТП винний я. Зіткнення автомобілів відбулось у зв`язку із моїм перетином подвійної суцільної. Зобов`язуюсь відновити автомобіль «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1 , за свій рахунок до 01.05.2019 року. Розписка мною написана власноручно, в чому розписують. Претензій не маю. ОСОБА_2 (підпис)» (а.с. 8).

З огляду на що, доводи апеляційної скарги стосовно того, що вина відповідача нічим не підтверджена - спростовується вищевикладеним.

Також, як вбачається, на момент зазначеної дорожньо-транспортної пригоди цивільно - правова відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідача застрахованою не була, що визнавалося відповідачем в суді першої інстанції.

Протокол про дорожньо-транспортну пригоду працівниками поліції не складався, що підтверджується інформацією Управління патрульної поліції у м. Києві від 04.07.2019 року, із якої вбачається, що о 19 год. 32 хв. 19 лютого 2019 року надійшло повідомлення на спецлінію «102» про те, що в районі вулиць Здолбунівська - Драгоманова в м. Києві скоєно ДТП за участю двох транспортних засобів, з транспортного засобу «Ніссан» йде дим.

Зазначене повідомлення зареєстроване в журналі єдиного обліку Дарницького УП ГУНП у м. Києві за № 11532 від 19.02.2019 року.

На вказану подію виїжджав екіпаж патрульної поліції.

Вивченням електронного рапорту патрульних поліцейських встановлено, що учасники події відмовились від складання адміністративного матеріалу по ДТП, претензій один до одного не мали (а.с. 16).

Проте, вказане не свідчить про відсутність вини ОСОБА_2 у нанесенні шкоди ОСОБА_1 , оскільки написаною власноручно розпискою він підтвердив наявність своєї вини.

Окрім цього не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що вказана розписка була написана під тиском позивача, оскільки доказів наявності та вчинення такого тиску а ні в суд першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано.

З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем замовлено проведення автоторознавчого дослідження.

Так, згідно Висновку щодо вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» від 20 вересня 2019 року, вартість збитку завданого автомобілю «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1 , проведено з урахуванням ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, та становить 267 203 грн. 63 коп. (а.с. 57, 58 - 66, 67 - 85), яка підлягає стягненню з відповідача, як заподіювача збитків.

Вирішуючи питання про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, судом першої інстанції вірно взято за основу вказаний Висновок щодо вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» від 20 вересня 2019 року (а.с. 57, 58 - 66, 67 - 85), оскільки він відповідає вимогам законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Загальним засадам оцінки майна і майнових прав», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затверджений Мінюстом, Фондом держмайна, реєстраційний № 1070/8395 від 24.11.2003 року (зі змінами) тощо; має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку та виконаний з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, відповідно повинен бути покладений в основу рішення.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач хоча й не погодився з проведеною позивачем оцінкою завданих матеріальних збитків, проте від проведення судової автотоварознавчої експертизи відмовився.

В суді апеляційної інстанції представником відповідача не заявлено клопотання про призначення експертизи.

Тобто, розмір відшкодування заподіяної шкоди, яку суд вважав встановленою підтверджується матеріалами справи.

Також не підтверджується жодним належним та допустимим доказом факт перебування ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди в стані наркотичного сп`яніння. Вказані твердження відповідача в апеляційній скарзі спростовуються постановою Дарницького районного суду м.Києва від 12.04.2019 у справі № 753/4762/19, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (ас.15).

Що ж до доводів апеляційної скарги про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, вони, також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам заперечень, які надавалися відповідачем до суду першої інстанції, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 11 червня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: