ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 червня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 746/3/21

Головуючий у першій інстанції - Ходіч В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/895/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

сторони справи:

позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Срібнянського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - смт Срібне,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -14.04.2021,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року через відділення поштового зв`язку Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернігівське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь суму кредитної заборгованості в розмірі 19673,03 грн та 2102 грн судового збору.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 18.07.2013 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір № 548256 про відкриття та обслуговування рахунку, випуску та надання платіжної картки. За умовами вказаного договору відповідачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 за тарифним пакетом «Зарплатний» в гривні.

Підписанням заяви відповідач приєднався до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що оприлюднений на банківському сайті www.oschadbank.ua. Даний договір є змішаним в розумінні ч. 2 статті 628 ЦК України та містить в собі в тому числі елементи кредитного договору. Вказаний договір, в тому числі заява на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) та інші документи, які є його невід`ємними частинами, є кредитним договором між банком та клієнтом.

В подальшому 20.11.2015 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір у вигляді заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (Договір ДКБО) та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу, підписано заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), яка є складовою заяви про приєднання, та надано ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби в сумі 9000 грн шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на його картковий рахунок № НОМЕР_1 (що згодом був замінений на НОМЕР_2 ) строком кредитування 36 місяців з можливим продовженням та той самий строк. Підписанням вказаної заяви сторони узгодили процентну ставку за кредитом, що є фіксованою та складає 24% річних за користування кредитними коштами та 0,001% річних за користування кредитними коштами протягом Грейс періоду, обумовили порядок сплати процентів та неустойки за порушення зобов`язань. Сторони встановили що строк дії кредиту прирівнюється до терміну дії платіжної картки, який закінчився в липні 2019 року.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у встановленому розмірі. У свою чергу, ОСОБА_1 порушив умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені строки та порядку, у зв`язку з чим, у останнього виникла прострочена заборгованість, що станом на 24.12.2020 становить 19673,03 грн та складається з: заборгованості за основним боргом (кредитом) 8993,03 грн, процентів за користування кредитом 6572,80 грн, комісії 6 грн, пені за не своєчасне погашення процентів за користування кредитом 2611,75 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 311,92 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 462,94 грн, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 534,59 грн.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту і процентів та інфляційних втрат, банк посилався на положення статті 625 ЦК України.

На думку позивача, наведені обставини свідчать про наявність підстав для стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості в судовому порядку.

Рішенням Срібнянського районного суду Чернігівської області від 09.04.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що кредитні кошти, на які в подальшому були здійснені відповідні кредитні нарахування, були зняті з рахунку ОСОБА_1 шляхом вчинення шахрайських дій третіх осіб. За даним фактом порушено кримінальне провадження та триває досудове розслідування, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами. При цьому відповідач невідкладно звертався до банку з відповідним повідомленням про незаконне списання коштів.

У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вчинення ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, тому підстави для цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог банку відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернігівське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та постановити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 суму кредитної заборгованості в розмірі 19673,03 грн та суму понесених судових витрат 5200 грн. Вважає що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права, є незаконним та необґрунтованим.

Скаржник зазначає, що проміжок часу з моменту здійснення переказу коштів до звернення відповідачем до банку встановити неможливо. Відповідно до приписів розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою правління НБУ від 05.11.2014 № 705 передбачено, що до моменту повідомлення користувачем банку про виявлення факту платіжних операцій, які він не виконував, ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що переказ коштів було здійснено до моменту повідомлення про це користувачем банку.

Крім того, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.06.2018 у справі № 691/699/16-ц, позивач зазначає, що користувач дійсно не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя. Однак, виключенням з даного правила є випадки, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

В даному випадку, ОСОБА_1 особисто підтвердив, що повідомив невідомій особі у телефонній розмові цифри одноразового паролю, що надійшли йому в смс повідомленні. Вказане свідчить про те, що відповідач діяв свідомо, за власним волевиявленням та всупереч попереджень банку про нерозголошення конфіденційної інформації, що спричинило переказ коштів з його платіжної картки у розмірі 10200 грн. Таким чином банк не несе відповідальність за операцію з переказу коштів, якщо така операція була здійснена з використанням інформації, яка відома тільки власнику платіжної картки.

Відповідачем не надано суду доказів, які б засвідчили наявність протиправних дій співробітників банку, які б призвели до незаконного використання персональної конфіденційної інформації, яка дала змогу невідомим особам ініціювати та провести платіжні операції по картковому рахунку клієнта.

Своїм правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Срібнянського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2021 року вимогам ст. 263 ЦПК України не відповідає.

Судом встановлено, що 18.07.2013 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір № 548256 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до якого останньому було відкрито банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривневій валюті за тарифним пакетом «Зарплатний» (а.с. 43).

Одночасно з підписанням договору ОСОБА_1 під особистий підпис було ознайомлено з правилами користування платіжними картками, емітованими АТ «Ощадбанк», де згідно з розділом 2 правил його було попереджено, що він повинен вживати всіх можливих заходів для запобігання втрати, крадіжки чи незаконного використання платіжних картою. Клієнт відповідає за всі суми по операціях з платіжною карткою якщо він передав картку сторонній особі або не повідомив банк про її втрату (а.с. 45).

Також 18.07.2013 ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про підключення його до послуги СМС-банкінгу за номером телефону НОМЕР_3 , де клієнт погодився, що інформація про операції, стан його рахунку, про його особисту картку будуть передаватися по відкритих каналах зв`язку за допомогою СМС-повідомлень (а.с. 87).

В подальшому 20.11.2015 ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ «Ощадбанк» та підписав заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), відповідно до пунктів 3.4.1, 3.4.2 якої клієнту відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривневій валюті та видано платіжну картку MasterCard Electronic. Згідно з пунктом 5.1 заяви, раніше укладений договір № 548256 від 18.07.2013 викладено у новій редакції (а.с. 34-35).

Цього ж дня ОСОБА_1 підписано заяву, відповідно до якої йому надано кредит на споживчі потреби в національній валюті шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії (кредиту) на його картковий рахунок № НОМЕР_1 з максимальним (бажаним) розміром кредиту 30000 грн, початковим розміром кредиту 9000 грн, зі строком кредитування 36 місяців з можливим подовженням на той самий строк (а.с. 36-37).

Відповідно до пункту 5 блоку 4 заяви строк кредиту встановлюється на відповідний період дії платіжної картки, в разі випуску картки на новий термін, строк дії кредиту продовжується на строк дії нової картки.

Пунктом 6 блоку 4 заяви передбачено, що процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 24 % річних за користування кредитними коштами у всіх випадках, крім випадку користування кредитними коштами протягом Грейс періоду, та 0,001 % річних за користування кредитними коштами протягом Грейс періоду у випадку безготівкового розрахунку за товари та послуги з використанням платіжної картки. Проценти за користування кредитом сплачуються щомісячно згідно з умовами Договору. Плата (комісійна винагорода) за обслуговування невикористаної частини встановленого кредиту складає 0 %.

Відповідно до пункту 8 цього блоку заяви за несвоєчасну сплату обов`язкового щомісячного платежу в строки, визначені цією заявою, клієнт сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період прострочення платежу, від простроченої суми за кожен день прострочення.

Підписанням цієї заяви клієнт погоджується з умовами користування кредитом відповідно до умов Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та підтверджує укладення між ним та банком кредитного договору (п.1 блоку 4 заяви).

20.11.2015 ОСОБА_1 також було підписано повідомлення про умови кредитування, відповідно до якого розмір суми, на яку може бути виданий кредит - 30000 грн у вигляді відновлюваної кредитної лінії, строк кредитування 36 місяців, кредит виданий на споживчі потреби з фіксованою процентною ставкою 24 % річних, що нараховується щомісячно на суму використаної кредитної лінії, комісія за надання та обслуговування кредиту - 0 грн. Сторони узгодили, що щомісячна сплата складається з процентів, нарахованих на суму заборгованості за кредитною лінією, клієнт самостійно визначає розмір та періодичність поточних платежів в погашення тіла кредиту, на дату закінчення кредитного договору клієнт має повернути всю суму заборгованості за кредитним договором. Своїм підписом клієнт підтверджує, що повідомлений АТ «Ощадбанк» про те, що умови кредитування, наведені в повідомленні, діятимуть протягом всього строку користування кредитом, якщо інше не буде визначене чинним законодавством України та/або щодо чого не буде досягнуто окремої домовленості між клієнтом та банком (а.с. 33).

Відповідно до підписаних ОСОБА_1 документів банком було заведено кредитну справу (а.с. 71-93). Протоколом кредитного комітету № 173 від 27.11.2015 ОСОБА_1 затверджено розмір кредитного ліміту в сумі 9000 грн на його картковий рахунок НОМЕР_1 (а.с. 72-74).

Обґрунтовуючи свої вимоги АТ «Ощадбанк» посилалося на те, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, проте останній своїх зобов`язань щодо повного і своєчасного повернення кредиту не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість.

Фактів встановлення кредитного ліміту та необхідність повернення кредитних коштів з відповідними процентами відповідач не заперечував.

З наданого банком розрахунку заборгованості за основним боргом, процентами, комісією, пенею, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання станом на 24.12.2020, за договором № 548256 від 18.07.2013, укладеним із ОСОБА_1 , зі встановленим 03.12.2015 кредитним лімітом, вбачається, що останньому було надано кредит в сумі 9000 грн, термін дії платіжної картки № НОМЕР_4 - липень 2019, загальний розмір заборгованості становить 19673,03 грн, з яких заборгованість за основним боргом (кредитом) 8993,03 грн, проценти за користування кредитом 6752,80 грн, комісія 6 грн, пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 2611,75 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) 311,92 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 462,94 грн, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 534,59 грн (а.с. 30-32).

Як зазначено вище, відмову суду в задоволенні позову скаржник вважає необґрунтованою, оскільки кредитні кошти, на які в подальшому були здійснені інші нарахування, були списані з рахунку відповідача з використанням персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. І те що кредитні кошти були списані внаслідок дій інших осіб не звільняє відповідача від погашення заборгованості, оскільки він сам сприяв незаконному використанню ними вказаних даних.

Колегія суддів з такими доводами погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно з п.14.3. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в редакції, що діяла на момент списання з рахунку ОСОБА_1 кредитних коштів невідомою особою, порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705.

Згідно з пунктом 14.12. статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктом 1 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення №705 (в редакції, чинній на момент списання з рахунку ОСОБА_1 кредитних коштів) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Пунктом 2 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Відповідно до п.7 розділу Х Положення № 705 контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків.

За змістом п.6 розділу VI Положення № 705 та п.14.6. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Пунктами 7, 8, 9 Розділу VI Положення № 705 передбачено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 751/6050/18, від 20.11.2019 у справі № 577/4224/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 182/3171/16, від 13.09.2019 у справі № 501/4443/14-ц, від 23.01.2018 у справі № 202/10128/14-ц, постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15.

По справі встановлено, що 05.10.2016 ОСОБА_1 звернувся до начальника служби безпеки філії Чернігівського обласного управління АТ «Ощадбанк» із заявою претензією про повернення коштів, в якій повідомив, що 30.09.2016 йому декілька разів телефонувала незнайома особа, яка представилась співробітником банку та просила повідомити три цифри на зворотній стороні банківської картки. Чи повідомив він чи ні ці цифри ОСОБА_1 не пам`ятає, однак через кілька хвилин він отримав СМС повідомлення про зняття з його рахунку коштів в сумі 10200 грн, з яких 9000 грн кредитного ліміту та 1200 грн особистих коштів, після чого він невідкладно звернувся до відділення банку та заблокував картку. Враховуючи наведені обставини ОСОБА_1 просив повернути кошти в сумі 10200 грн на його картковий рахунок (а.с. 104).

Факт списання 10200 грн з рахунку ОСОБА_1 підтверджується випискою по рахунку, з якої вбачається, що 30.09.2016 о 12:34 по картковому рахунку № НОМЕР_5 було здійснено транзакцію «Переказ коштів з рахунку через UKR DNIPROPETROV MoneySend Liqpay DT 350317 I0110JF2» (а.с. 95). Відповідно до розрахунку заборгованості частина вказаної суми була списана за рахунок кредитних коштів, що складає 8818,64 грн (а.с. 30).

Відповідно до витребуваних Чернігівським апеляційним судом матеріалів кримінального провадження № 0000240 за фактом шахрайських дій відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (які також досліджувалися судом першої інстанції), останній в день списання коштів невідомими особами з його карткового рахунку 30.09.2016 звернувся до відділення поліції з відповідною заявою. Із наданих ОСОБА_1 пояснень та протоколу допиту потерпілого від 03.10.2016 вбачається, що йому 30.09.2016 на його номер телефону НОМЕР_6 телефонував невідомий чоловік, який представився працівником банку та просив продиктувати цифри, що написані на зворотній стороні банківської картки, а потім продиктувати код, що прийде в СМС повідомленні, на що ОСОБА_1 виконав всі дії, що говорив йому по телефону невідомий чоловік, після чого зв`язок перервався та прийшло СМС повідомлення про перерахування з його кредитного рахунку 10200 грн.

Постановою слідчого від 08.06.2017 вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, однак ухвалою слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.03.2021 зазначену постанову скасовано, матеріали кримінального провадження повернуто слідчому для продовження досудового розслідування (а.с. 158-159).

Наведене свідчить про те, що спірна платіжна операція на суму 10200 грн була здійснена 30.09.2016 за погодженням відповідача відповідно до Положення № 705, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» шляхом електронної ідентифікації платіжного засобу та здійснення ідентифікації власника карти (за допомогою коректного вводу даних карти, підтвердження платежу шляхом введення коду безпеки з смс-повідомлення, направленого на фінансовий номер відповідача), після чого банк за вказаним розпорядженням виконав платіжне доручення.

Визначення поняття «неналежний переказ», що було застосоване судом першої інстанції при ухваленні рішення, а також поняття «помилковий переказ» міститься у п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Помилковий переказ це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі, тобто у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

У даному випадку списання коштів відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, що в розумінні п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не є неналежним переказом, а тому висновок суду про безпідставне списання коштів з рахунку відповідача є помилковим. Вчинення відповідачем дій, які сприяли незаконному використанню третіми особами конфіденційної інформації, що дала їм змогу ініціювати переказ коштів з рахунку ОСОБА_1 , повністю підтверджується матеріалами справи та матеріалами кримінального провадження № 0000240 за фактом шахрайських дій відносно ОСОБА_1 і відповідачем даний факт не заперечується. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув.

Розглядаючи спір у подібних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 17.06.2020 у справі № 381/4110/17 зауважив, що наявність кримінального провадження не може свідчити, з огляду на презумпцію невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку належного виконання зобов`язання і виконання умов кредитного договору у разі настання певних обставин, передбачених ними.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Ощадбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.

Враховуючи, що фактично отримані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, а також з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку про виникнення в даному випадку у ОСОБА_1 договірного зобов`язання в частині повернення фактично отриманих у позивача коштів. Договір, виконаний частково, не може вважатися неукладеним (постанова ВП ВС у справі №338/180/17 від 05.06.2018).

Таким чином сума заборгованості за основним боргом (кредитом), що відповідно до наданого банком розрахунку складає 8993,03 грн та не спростована відповідачем, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив також, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом 6752,80 грн, комісію 6 грн, пеню за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 2611,75 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) 311,92 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 462,94 грн та втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 534,59 грн.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір відсотків, пені, порядок їх нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, укладеним з ОСОБА_1 , станом на 24.12.2020, посилався на умови Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку та роздруківка якого міститься в матеріалах справи на а.с. 38-42, 115-146, як невід`ємної частини спірного договору, крім того, скаржник наголошував, що в підписаній відповідачем заяві зазначена фіксована відсоткова ставка - 24% річних, крім користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду, коли відсоткова ставка складає 0,001 % річних, також вказано строк кредитування - 36 місяців, що дорівнює строку дії картки та може подовжуватись після її перевипуску, обумовлено порядок нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення обов`язкового щомісячного платежу, не більше 15% від суми простроченого платежу, до повної сплати суми боргу, отже, на думку скаржника, сторонами погоджено умови кредитування та нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Однак, оцінюючи доводи позивача про те, що заява позичальника разом з умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку, становить укладений між ними кредитний договір, колегія суддів дотримується правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Надані банком роздруківки не містять підтверджень, що відповідач ознайомився і погодився з умовами договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що підтверджувалось би його підписом в договорі.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови надання банківських послуг договір банківського комплексного обслуговування фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору у вигляді заяви, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд в постанові від 25.11.2020 у справі № 635/6696/16-ц.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку (постанови Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 515/8/18, від 14.03.2018 у справі №515/1844/16-ц).

Матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Відтак, єдиними документами, які визначають умови кредитних правовідносин, що виникли між сторонами є підписані відповідачем 20.11.2015 заява на встановлення відновлюваної кредитної лінії (кредиту) та повідомлення про умови кредитування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами при укладенні кредитного договору, зокрема в частині відсотків, було узгоджено відсоткову ставку за кредитом у розмірі 24% річних, що нараховуються щомісячно на суму заборгованості за кредитом.

Відповідач заяви про застосування строку позовної давності не подавав. Його заперечення проти позову базуються лише на вчиненні злочину, зокрема, шахрайських дій щодо нього, в результаті чого треті особи заволоділи коштами з його кредитного рахунку.

З наданого банком розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 використовував кредитні кошти та частково погашав заборгованість за кредитом та процентами, останній раз 28.04.2017 на суму 3639,94 грн, станом на вказану дату ОСОБА_1 не мав заборгованості за процентами. Станом на 03.05.2017 заборгованість за кредитом складала 8993,03 грн та в подальшому кошти на її погашення відповідачем не вносились. Починаючи з 26.05.2017 до 29.10.2019 банк щомісячно нараховував проценти за користування кредитом, які ОСОБА_1 погашено не було, окрім внесених 02.08.2017 процентів на суму 0,02 грн.

Сторони узгодили, що строк повернення кредиту відповідає строку дії картки, що відповідно до розрахунку заборгованості закінчується у липні 2019 року. У межах цього строку позичальник зобов`язаний був повертати банку кредит і сплачувати проценти.

Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 740/875/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, позов банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом, нарахованих після 31.07.2019, тобто поза межами строку дії кредитного договору, задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

З наданого банком розрахунку заборгованості неможливо встановити розмір відсоткової ставки, яку застосовував банк, а отже і розмір заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитними коштами.

Верховний Суд в постанові від 07.10.2020 у справі № 673/69/16-ц звернув увагу, що: «у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що в силу статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із урахуванням наведеного суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові.

Тобто, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Як зазначено вище, у ОСОБА_1 заборгованість за відсотками за користування кредитом виникла у травні 2017 року, таким чином позов банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом підлягає частковому задоволенню, за період з 01.05.2017 до 31.07.2019 (27 місяців). З відповідача необхідно стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими щомісячно в розмірі 24 проценти річних від суми використаних кредитних коштів (8993,03 грн), що за відрахуванням внесених 02.08.2017 процентів на суму 0,02 грн складає 4856,22 грн (8993,03 грн*24%/12*27-0,02).

Позов банку в частині стягнення комісії в сумі 6 грн задоволенню не підлягає, оскільки, як встановлено судом, відповідно до підписаної відповідачем заяви, плата (комісійна винагорода) за обслуговування невикористаної частини встановленого кредиту складає 0 %, згідно з умовами підписаного відповідачем повідомлення про кредитування комісія за надання та обслуговування кредиту - 0%, таким чином вимоги банку в цій частині є необґрунтованими.

Вирішуючи позовні вимоги АТ «Ощадбанк» в частині стягнення пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі 2611,75 грн апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт третій частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та доти, доки зобов`язання не буде виконане.

Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 366/1088/16-ц.

Звертаючись з позовом банк просив стягнути з відповідача заборгованість, що виникла станом на 24.12.2020, отже саме вказана дата є кінцевою для визначення суми боргу за пенею.

Як встановлено судом, сторони узгодили, що за несвоєчасну сплату обов`язкового щомісячного платежу в строки, визначені цією заявою, клієнт сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період прострочення обов`язкового щомісячного платежу, від простроченої суми за кожен день прострочення, не більше 15% від суми простроченого платежу, до повної сплати суми боргу.

Останнім днем внесення такого платежу слід вважати останній день місяця, в якому нараховано відсотки, а днем прострочення внесення такого платежу - наступний за ним день, тобто 01.06.2017.

Враховуючи наведене, розмір пені на суму прострочених щомісячних платежів на погашення процентів за користування кредитом за період з 01.06.2017 до 24.12.2020 розрахований апеляційним судом виходячи із простроченої суми заборгованості за відсотками, яка щомісяця збільшувалась, з урахуванням розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в межах відповідного періоду, та складає 3212,96 грн, що більше за суму, заявлену в позові.

Таким чином, позовні вимоги банку в цій частині підлягають задоволенню, а з ОСОБА_1 підлягає стягненню сума пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі 2611,75 грн (в межах позовних вимог).

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 311,92 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 462,94 грн, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 534,59 грн, банк посилався на положення статті 625 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено судом, строк дії укладеного між сторонами кредитного договору до 31.07.2019, отже саме з дня, наступного за цією датою, а саме з 01.08.2019, у позивача виникло право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Таким чином за період з 01.08.2019 до 24.12.2020 (в межах позовних вимог) заборгованість за 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (8993,03 грн) складає 378,45 грн (8993,03*3%/365*512), що більше суми, заявленої банком - 311,92 грн, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню, з відповідача необхідно стягнути заборгованість за 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 311,92 грн (в межах позовних вимог).

За період з 01.08.2019 до 24.12.2020 (в межах позовних вимог) заборгованість за 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом (4856,22) складає 204,36 грн (4856,22*3%/365*512), тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, а вказана сума - стягненню з відповідача. В частині стягнення решти нарахованих банком 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом слід відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі 534,59 грн, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 викладений правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265.

26.06.2020 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19).

Також об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі № 905/21/19 було наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Отже, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступила від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі №916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі №924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265 , з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах.

Подібного висновку дотримався і Верховний Суд у постанові від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19 розглядаючи аналогічні правовідносини.

Відповідно до пункту 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування здійснюються на суму боргу, прострочення якого тривало не менше повного місяця і з застосуванням індексу інфляції такого місяця.

У даній справі період прострочення грошового зобов`язання з 01.08.2019 до 24.12.2020. За вказані місяці встановлено наступні індекси інфляції: серпень 2019- 99,70; вересень 2019 - 100,70; жовтень 2019 - 100,70; листопад 2019 - 100,10; грудень 2019 - 99,80; січень 2020 - 100,20; лютий 2020 - 99,70; березень 2020 - 100,80; квітень 2020 - 100,80; травень 2020 - 100,30; червень 2020 - 100,20; липень 2020 - 99,40; серпень 2020 - 99,80; вересень 2020 - 100,50; жовтень 2020 - 101,00; листопад 2020 - 101,30; грудень 2020 - 100,90.

Отже, виходячи з розміру простроченої заборгованості за відсотками в сумі 4856,22 грн, інфляційні втрати від вказаної суми за розрахунком апеляційного суду складають 293,39 грн. Отже позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, а вказана сума - стягненню з відповідача. В частині стягнення решти нарахованих банком втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом слід відмовити.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Сума заборгованості за основним боргом (кредитом) відповідачем не спростована і складає 8993,03 грн, заборгованість ОСОБА_1 за відсотками за користування кредитом складає 4856,22 грн, сума пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 2611,75 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, що підлягають стягненню в межах позовних вимог, складають 311,92 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 204,36 грн, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 293,39 грн.

Отже ці кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в загальній сумі 17270,67 грн.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч.1 п.3 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернігівське обласне управління АТ «Ощадбанк» суми кредитної заборгованості в розмірі 17270,67 грн.

У задоволенні решти вимог банку слід відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги позивача задоволені на 87,8 % (17270,67 х 100% :19673,03 = 87,8). В суді першої інстанції позивач сплатив 2102 грн судового збору (а.с.4), а в апеляційній інстанції при подачі апеляційної скарги - 3153 грн (а.с.187). Відповідно, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 1845,56 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 2768,33 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього 4613,89 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задовольнити частково.

Рішення Срібнянського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2021 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () в особі філії - Чернігівське обласне управління АТ «Ощадбанк» (, адреса м. Чернігів, проспект Миру, 19, 14000) суму кредитної заборгованості в розмірі 17270 (сімнадцять тисяч двісті сімдесят) грн 67 коп.

В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () в особі філії - Чернігівське обласне управління АТ «Ощадбанк» (, адреса м. Чернігів, проспект Миру, 19, 14000) 4613,89 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О. Боброва

Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко

Повний текст постанови складений 18.06.2021.