КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7543/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області в складі судді Волчка А.Я., постановлену в м. Київ 21 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Антитерористичний центр при Службі безпеки України про встановлення факту, що має юридичне значення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що з 04 листопада 1995 року по 30 вересня 2015 року він проходив службу в органах внутрішніх справ України. Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22 жовтня 2015 року № 295 його було включено до складу сил та засобів, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань, а 30 вересня 2015 року на підставі наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 283/ос від 21 вересня 2015 року його було звільнено з органів внутрішніх справ України у запас та, відповідно, наказом Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 13 грудня 2015 року № 347 останнього виключено зі складу сил та засобів, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

З метою отримання та оформлення статусу учасника бойових дій заявник як службовець Міністерства внутрішніх справ України та учасник бойових дій він звернувся до ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. За наслідками розгляду звернення заявника ліквідаційною комісією повідомлено, що в наказах виявлені помилки, які не відповідають обліковим даним заявника, а саме по тексту в наказах невірно вказано прізвище заявника та дату його вибуття зі складу сил та засобів, як залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції. З метою досудового врегулювання спірних обставин він звернувся до Міністерства внутрішніх справ України, листом якого від 13 березня 2020 року повідомлено, що для усунення невідповідностей облікових даних у наказах рекомендовано звернутися до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме належності правовстановлюючих документів у відповідності до п. 6 ч. 1 або ч. 2 ст. 315 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного просив встановити факт належності ОСОБА_1 правовстановлюючих документів, а саме наказу Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22 жовтня 2015 року № 295 та наказу Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 13 грудня 2015 року № 347; встановити факт наявності невідповідності (помилки) в особистих облікових даних у наказі Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 13 грудня 2015 року № 347 щодо дати вибуття ОСОБА_1 зі складу сил та засобів, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції, де невірно вказано дату вибуття «…з 06 листопада 2015 року»; вірною датою вибуття ОСОБА_1 зі складу сил та засобів, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції, вважати 30 вересня 2015 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 .

Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про непідсудність даної справи цивільному суду та можливість вирішення питання в позасудовому порядку, оскільки суду були надані докази вичерпання всіх можливостей вирішення питання поза судом шляхом неодноразових звернень до відповідних уповноважених на прийняття рішення органів.

Вважав, що судом зроблено немотивований висновок про те, що встановлення факту, про який просить заявник, є складовою процесу надання особі статусу учасника бойових дій, для проведення якого визначений спеціальний позасудовий порядок, який здійснюють уповноважені на це органи. При цьому судом було проігноровано ту обставину, що скаржник вже здійснив спробу звернення до ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Донецькій області щодо отримання статусу учасника бойових дій, а також те, що ненадання такого статусу стало можливим через наявність помилок та описок в офіційних розпорядчих документах, встановлення та виправлення яких якраз і можливе лише в судовому порядку.

Вказував, що суд, відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення юридичних фактів, робить посилання на хибні висновки, які суд поклав в основу оскаржуваної ухвали, а також застосовує процесуальну норму ЦПК України, а саме п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, яка не підлягає застосуванню в даному конкретному випадку, оскільки її застосування прямо суперечить принципам та завданням цивільного судочинства щодо гарантування права громадян на звернення до суду. Всупереч твердженням суду ОСОБА_1 не звертався до суду з заявою про надання йому статусу учасника бойових дій, а про встановлення фактів, що мають юридичне значення, і від встановлення яких для скаржника залежить виникнення або зміна особистих немайнових прав (отримання відповідного статусу).

Від заінтересованої особи Антитерористичний центр при Службі безпеки України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій заінтересована особа зазначала, що штаб з управління АТО не функціонує, керівник штабу АТО та командири з 30 квітня 2018 року відсутні, штаб Антитерористичного центру не є правонаступником штабу АТО, тому внесення будь-яких змін до наказів керівника штабу АТО наказами штабу АТЦ або керівництва АТЦ при СБУ не відповідатиме чинному законодавству України. Крім того, у штабі АТЦ відсутні необхідні архівні документи, які зберігаються в архіві Міністерства оборони України. Вважав, що усунення ймовірної описки в наказах можливе в порядку ст. 315 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що на а. с. 17 наявна копія наказу (витягу) Головного управління МВС в Донецькій області від 21 вересня 2015 року № 283 о/с, яким звільнено з органів внутрішніх справ у запас ОСОБА_1 з 30 вересня 2015 року.

На а. с. 20 наявна копія архівного витягу, наданого 02 жовтня 2020 року Галузевим державним архівом Міністерства оборони України, в якому наведено витяги з наказів Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 22 жовтня 2015 року № 295 та від 13 грудня 2015 року № 347.

Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 29 жовтня 2015 року № 9860/нч, виданої Головним управлінням МВС в Донецькій області, ОСОБА_1 дійсно в період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області на підставі наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 22 жовтня 2015 року № 295 (а. с. 10).

Листом від 18 січня 2019 року № Л-626/лк Головне управління МВС в Донецькій області повідомило ОСОБА_1 , що ліквідаційною комісією ГУМВС України в Донецькій області перевірені його документи на відповідність вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 та виявлено, що в наказах Першого заступника керівника АТЦ при Службі безпеки України від 22 жовтня 2015 року № 295, від 21 жовтня 2015 року № 347 значиться ОСОБА_1 , також в наказі Першого заступника керівника АТЦ при Службі безпеки України від 21 жовтня 2015 року № 347 виявлена помилка у даті виключення з 06 листопада 2015 року, а не з 30 вересня 2015 року, в зв`язку з вищевикладеним правових підстав для направлення його документів до комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій немає (а. с. 11).

Листом від 13 березня 2020 року Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України повідомлено ОСОБА_1 , що рішенням першого заступника керівника АТЦ при СБУ (керівника оперативного штабу з управління АТО) від 30 квітня 2018 року № 33/1-4129 антитерористичну операцію припинено та ліквідовано оперативний штаб з управління АТО без визначення правонаступників; для усунення невідповідностей особистих облікових даних у наказах АТЦ при СБУ заявнику запропоновано звернутися до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме належності правовстановлюючих документів відповідно до п. 6 ч. 1 або ч. 2 ст. 315 ЦПК України.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Україна як учасниця Конвенції захист прав людини і основоположних свобод повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 19 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Порядок встановлення факту участі особи у бойових діях, в тому числі під час проведення Антитерористичної операції на сході України, визначений Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (далі - порядок № 413).

Згідно п. 4 зазначеного Порядку № 413, підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є зазначені у абзацах 2 - 9 цього пункту документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення.

Згідно п. 5 Порядку № 413, рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається: комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Офісі Генерального прокурора, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС (далі - комісії), - стосовно осіб, зазначених в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку; міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка утворюється Мінветеранів (далі - міжвідомча комісія), - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання, та стосовно осіб, зазначених в абзаці четвертому пункту 2 цього Порядку.

Згідно п. 3 Положення про комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 травня 2019 року № 395, комісія приймає рішення про надання статусу учасника бойових дій, статусу учасника війни в разі подання на її розгляд документів, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій та містять достатні докази про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення та докази, необхідні для встановлення статусу учасника війни.

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою подальшого оформлення статусу учасника бойових дій, а саме встановлення факту належності йому правовстановлюючих документів - наказів Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України), та факту наявності невідповідності (помилки) в особистих облікових даних у цьому правовстановлюючому документі, а саме невірно вказаної дати вибуття заявника зі складу сил та засобів, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до п. 6 ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В постанові Верховного Суду від 31 липня 2020 року, справа № 266/1740/19 (провадження № 61-20273св19) роз`яснено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Відмовляючи у відкритті провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України з тих підстав, що встановлення фактів, які просить встановити заявник, є складовою процесу надання особі статусу учасника бойових дій, для проведення якого визначений спеціальний позасудовий порядок, який здійснюють уповноважені на це органи, судом першої інстанції вищенаведених вимог закону і правових позицій Верховного Суду належним чином не враховано і залишено поза увагою, що предметом заяви ОСОБА_1 є встановлення не факту участі в бойових діях, а факту належності правовстановлюючих документів та наявності в них помилок.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наведений ним в ухвалі правовий висновок про можливість одночасного встановлення факту належності правовстановлюючого документу у випадку оскарження рішення комісії, яким відмовлено в наданні статусу учасника бойових дій, у зазначеній постанові відсутній. В даній справі заявник звернувся із заявою про встановлення факту його участі у бойових діях для отримання статусу учасника бойових дій, а не із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Так, в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17 Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення факту участі особи в АТО є складовою процесу надання їй статусу учасника бойових дій, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи (комісії, міжвідомчі комісії). Насамперед передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій, до комісії, а в разі відмови в наданні такого статусу особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, в тому числі щодо встановлення факту участі в АТО чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій.

Не підтверджують висновків суду про відмову у відкритті провадження і посилання на зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 761/16799/17-ц, оскільки дана постанова прийнята в правовідносинах за зверненням особа про встановлення факту загибелі у період проходження служби в органах внутрішніх справ України під час виконання службових обов`язків, а отже є не релевантною до правовідносин цієї справи.

Виходячи із вищевикладеного, помилковими і такими, що ґрунтуються на перекручуванні змісту постанови Верховного Суду, є висновки суду першої інстанції, що діючим законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту належності особі правовстановлюючого документу, а тому справи даної категорії не підлягають розгляду у судовому порядку.

Судом першої інстанції при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження не враховано пункт 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, яким прямо передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 95 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» також роз`яснено, що суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу.

З урахуванням наведеного, вимоги ОСОБА_1 в частині визнання належності йому правовстановлюючих документів - наказів про включення та відповідно виключення його зі складу сил та засобів, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції, за загальним правилом можуть бути предметом розгляду суду у порядку, передбаченому главою 6 розділу ІV ЦПК України.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що ОСОБА_1 вже звертався в позасудовому порядку до ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Донецькій області щодо отримання статусу учасника бойових дій, та що листом від 13 березня 2020 року Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України для усунення невідповідностей особистих облікових даних у наказах АТЦ при СБУ заявнику запропоновано звернутися до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме належності правовстановлюючих документів відповідно до п. 6 ч. 1 або ч. 2 ст. 315 ЦПК України (а. с. 14).

Таким чином, заявником подано докази на підтвердження того, що до пред`явлення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, він дійсно звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено, тобто можливість вирішення питання в позасудовому порядку вичерпано, і що уповноваженими органами рекомендовано йому звертатися до суду з відповідною заявою, тобто спір про право відсутній.

Із наведеного вбачається, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів відповідає критеріям належності до юрисдикції суду.

Враховуючи наведене, передчасними є висновки суду першої інстанції про відмову відкриття провадження в справі із посиланням на те, що захист своїх прав він має здійснювати в адміністративно-правовому порядку шляхом оскарження дій чи бездіяльності відповідної Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження в справі, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами процесуального права, що їх регулюють, залишив поза увагою підстави поданої заяви і доводи ОСОБА_1 та дійшов передчасних висновків про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2020 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.