ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/1082/19Головуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В.
Провадження № 22-ц/817/519/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Костів О. З., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2021 року (ухвалене суддею Радосюком А.В., дату складання повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 602/1082/19 за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство Державний ощадний банк України (далі АТ Ощадбанк) звернулось в суд із вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20.07.2007 року між ВАТ Державний ощадний банк України, яке після проведених змін до Статуту банку, затверджених постановою КМУ від 06.04.2011 року №502 перейменоване на ПАТ Державний ощадний банк України та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №445, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 69 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном сплати кредиту до 19.07.2012 року. Позичальник зобов`язувалася здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 3450,00 дол. США щоквартально, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту та сплачувати нараховані проценти не пізніше 30 (31) числа кожного місяця починаючи з наступного місяця після видачі першого траншу.

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, Банк звернувся із позовною заявою до Лановецького районного суду Тернопільської області про дострокове стягнення боргу 82257,02 доларів США, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 13 липня 2010 року Лановецьким районним судом Тернопільської області винесено рішення у справі №2-153/2010, яким задоволено позов Банку та достроково стягнуто з ОСОБА_1 в користь банку 657996,88 грн, шляхом звернення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним в іпотеку згідно договору іпотеки № 1739 від 20.07.2007 року нерухоме майно. 10.01.2018 року банк звернувся до Лановецького районного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, так як у своїх позовних вимогах позивач просив стягнути з відповідача 83257,02 дол. США, а в судовому рішенні зазначено стягнути 657996.88 грн.

Додатковим рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 25.01.2018 року резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13.07. 2010 року по цивільній справі № 2-153/10 викладено в наступній редакції: Стягнути з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства Державний ощадний банк України 83257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657996,88 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним, згідно нотаріально посвідченого 20.07.2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно.

Відповідач неодноразово звертався до Лановецького районного суду Тернопільської області із заявами про розстрочку виконання рішення, на підставі яких судом було винесено ухвали 07.10.2010 року та 05.09.2013 року про розстрочку виконання рішення суду.

18.03.2016 року Лановецьким районним судом було винесено ухвалу, якою змінено графік погашення заборгованості, встановлений ухвалою суду від 05.09.2013 року та розстрочено виконання рішення суду у справі №2-153/2010 встановивши графік погашення суми стягнення, який відповідачем не було порушено.

У зв`язку з невиконанням позичальником рішення суду від 13.07.2010 року Банк звернувся з заявою про примусове виконання рішення суду до ДВС Лановецького районного управління юстиції, яким 22.07.2013 року відкрито виконавче провадження за №39000765. Повторно виконавчий документ пред`явлено до виконання 06.09.2016 року до Збаразького міжрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. 13.09.2016 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52202983. Станом на 21.10.2019 року згідно розрахунку простроченої заборгованості за основним боргом згідно Кредитного договору № 445 від 20.07.2007 року заборгованість по тілу кредиту становить 50226,54 дол.США; розмір 3% річних по простроченому основному боргу 5025,28 дол.США за період з 20.10.2016 року по 21.10.2019 року. Остання оплата позичальником здійснена 02.10.2019 року в сумі 300,00 дол. США.

У зв`язку з частковим погашенням заборгованості, уточнивши позовні вимоги, товариство просило стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі 53751,82 долари США, з яких: заборгованість по основному боргу - 48726,54 долари США та загальну суму 3% річних по простроченому основному боргу 5025, 28 долари США за період з 20.10.2016 року по 21.10.2019 року, а також понесені судові витрати, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2021 року позов АТ Ощадбанк задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТ Ощадбанк 53751 долар США 82 центи заборгованості по кредитному договору №445 від 20 липня 2007 року (в тому числі 48726 доларів США 54 центи заборгованості по основному боргу; 5025 доларів США 28 центів сума 3% річних по простроченому основному боргу) та 20070 гривень 26 копійок сплаченого судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і відмовити в задоволенні позову.

Вказує, що висновок суду про переривання строку позовної давності не відповідає обставинам, які були встановлені судом, оскільки переривання строку позовної давності у зв`язку зі здійсненням ОСОБА_1 платежів на погашення заборгованості за кредитним договором могло мати місце лише за відсутності рішення суду від 13.07.2010 року про стягнення заборгованості і виконувалось відповідачем у розстрочку.

Зазначає, що розмір заборгованості за кредитним договором у будь-якому випадку не міг перевищувати 5133,42 долари США, оскільки рішенням суду стягнуто 657996,88 грн, виконання рішення суду проводилося у гривневому еквіваленті і станом на 20.12.2019 року заборгованість становила 141,048,87 грн, що у відповідності до курсу НБУ станом на 20.12.2019 року становить 6034,42 долари США. Відповідачем за період з 20.12.2019 року і по день прийняття рішення у справі було погашено 900 доларів США, а тому заборгованість не може перевищувати 5133,42 долари США.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ Ощадбанк, апеляційну скаргу заперечило і вказало, що відповідачка неодноразово зверталася до суду із заявами про розстрочку виконання рішення суду, при цьому просила розстрочити виконання саме в доларах США, що свідчить про визнання боргу відповідачем в іноземній валюті.

Вказало, що відповідачем регулярно проводилися платежі на погашення боргу, як до звернення позивача до суду, так і під час розгляду справи в суді першої інстанції, що призвело до переривання строку позовної давності.

Зазначило, що перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена в резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив опираючись на доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Додатково пояснила, що виконання рішення суду згідно ухвали про розстрочку виконувалося до 2020 року, коли платежі становили 250-300 доларів США, а коли сплата повинна була бути в сумі 4043,67 доларів США відповідачка припинила сплату.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що ВАТ Державний ощадний банк України та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 445 від 20.07.2007 року, згідно якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 69000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, а позичальник зобов`язалася повернути кредит до 19.07.2012 року (а.с.5-7).

Для забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Кредитного договору №445 від 20.07.2007 року ОСОБА_2 передане в іпотеку майно, яке належить йому на праві власності, а саме: 1) нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 393,80 кв.м.; 2) земельна ділянка для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га, кадастровий номер 020040153, що розташована на території Лановецької міської ради в АДРЕСА_1 ; 3) трикімнатна квартира АДРЕСА_2 .

20.07.2007 року приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 1739 Іпотечний договір між Банком та ОСОБА_2 , який є іпотекодавцем за власними зобов`язаннями та майновим поручителем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.8-11).

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року позов ВАТ Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно задоволено та достроково стягнуто з ОСОБА_1 657996,88 грн., шляхом звернення стягнення на іпотечне майно ОСОБА_2 згідно договору іпотеки № 1739 від 20.07.2007 року (а.с.12-13).

25 січня 2018 року Лановецьким районним судом Тернопільської області було винесено додаткове рішення, яким резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13.07.2010 року по цивільній справі № 2-153/10 року викладено в наступній редакції: Стягнути з ОСОБА_1 на користь ВАТ Державний ощадний банк України 83257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657996 гривень 88 коп. (у тому числі 69000 доларів США- заборгованість по кредиту, заборгованість по прострочених відсотках 13280,87 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків 976.15 доларів США), шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним, згідно нотаріально посвідченого 20.07.2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно. (а.с.89-90).

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 07.10.2010 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року по цивільній справі № 2-153/2010 та встановлено графік погашення суми стягнення (а.с.14).

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 05.09.2013 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року по цивільній справі № 2-153/2010 та встановлено графік погашення суми стягнення: з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року 250 доларів США щомісячно, з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року 250,00 доларів США щомісячно, з 01 березня 2018 року по 01 березня 2019 року 300,00 доларів США щомісячно, з 01 березня 2019 року по 01 березня 2020 року 300,00 доларів США щомісячно, з 01 березня 2020 року по 01 лютого 2021 року 4141,66 доларів США щомісячно (а.с.15).

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 18.03.2016 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року по цивільній справі № 2-153/2010 та змінено графік погашення заборгованості, встановлено наступний графік погашення суми стягнення: з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року - 250 доларів США щомісячно; з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року - 250 доларів США щомісячно; з 01 березня 2018 року по 01 березня 2019 року - 300 доларів США щомісячно; з 01 березня 2019 року по 01 березня 2020 року - 300 доларів США щомісячно; з 01 березня 2020 року по 01 лютого 2021 року - 4141,66 доларів США щомісячно (а.с.16).

13.09.2016 року державним виконавцем Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52202983 згідно виконавчого листа Лановецького районного суду Тернопільської області №2-153/2010 від 06.08.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ Державний ощадний банк України 657996,88 грн. боргу шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним, згідно нотаріально посвідченого 20.07.2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно (а.с.17).

26.02.2020 року державним виконавцем Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) при примусовому виконанні виконавчого листа Лановецького районного суду Тернопільської області №2-153/2010 від 06.08.2010 року винесено постанову про зміну реєстраційних даних у ВП № 52202983 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ Державний ощадний банк України 83257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року згідно курсу Національного банку еквівалентно 657996,88 грн. боргу шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним, згідно нотаріально посвідченого 20.07.2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно (а.с.92-93).

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 на видачу кредиту, 20.07.2007 року відповідач звернулася до керуючого філії Лановецького відділення Ощадбанку №6387 із заявою про видачу готівкою в рахунок дозволеного кредиту згідно кредитного договору №445 від 20.07.2007 року 69000,00 дол.США (а.с.18).

Згідно розрахунку простроченої заборгованості за основним боргом згідно з кредитним договором № 445 від 20.07.2007 року станом на 21.10.2019 року, заборгованість по тілу кредиту становить 50226,54 дол.США, що підтверджується випискою по рахунку НОМЕР_1 ; розмір 3% річних по простроченому основному боргу 5025,28 дол.США за період з 20.10.2016 року по 21.10.2019 року. 02.10.2019 року позичальником була здійснена остання плата в сумі 300 дол.США ( а.с.20-22).

Позивачем змінено організаційно-правову форму з публічного на приватне акціонерне товариство, у зв`язку із чим змінено найменування на Акціонерне товариство Державний ощадний банк України, що стверджується копією витягу зі Статуту АТ Державний ощадний банк України, копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань; копією Відомостей ЄДРПОУ. (а.с.27-31).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов підставний і підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ( стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 33 Закону Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Згідно матеріалів справи, пояснень сторін встановлено, що рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13.07.2010 року не було виконано, а предмет іпотеки не реалізовано, і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягало судовому захисту.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що висновок суду про переривання строку позовної давності не відповідає обставинам, які були встановлені судом, оскільки переривання строку позовної давності у зв`язку зі здійсненням ОСОБА_1 платежів на погашення заборгованості за кредитним договором могло мати місце лише за відсутності рішення суду від 13.07.2010 року про стягнення заборгованості і виконувалось відповідачем у розстрочку.

Факт порушення грошових зобов`язань є доведеним, однак вирішуючи спір в цій частині, суд враховує наступне.

Строк пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання актами цивільного законодавства не обмежений, однак існує законодавче обмеження строку, в межах якого кредитор має право на звернення до суду.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтями 256-258 ЦК України передбачено строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність).

Згідно з приписами ст. 257, ч. 2 ст. ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 цього Кодексу позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Приписами ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч.1 ст.260 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 253, ч. 1 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Згідно з положеннями ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна заява була подана до Лановецького районного суду Тернопільської області 29.10.2019 року.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. ч. 1 ст. 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 9 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17.

Із виписок по картковому рахунку слідує, що ОСОБА_1 регулярно здійснювала сплату боргу та відсотків по кредитному договору в період з 13.07.2010 року по 03.03.2020 року., що самою ж ОСОБА_1 вказується і в поданій нею апеляційній скарзі.

Крім того, ухвалами Лановецького районного суду Тернопільської області від 07.10.2010 року від 05.09.2013 року та від 18.03.2016 року за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розстрочувалося виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року.

При цьому ухвалою суду від 18.03.2016 року встановлено графік погашення суми стягнення у якому останній період вказано з 01 березня 2020 року по 01 лютого 2021 року (а.с.16).

Таким чином відповідачем визнавався борг та вчинялися дії щодо виконання свого обов`язку в тому числі подавалися заяви про розстрочку сплати боргу, тому строк позовної давності переривався та не сплив на момент подання позову.

Критичній оцінці підлягають і доводи апеляційної скарги про те, що розмір заборгованості за кредитним договором у будь-якому випадку не міг перевищувати 5133,42 долари США, оскільки рішенням суду стягнуто 657996,88 грн, виконання рішення суду проводилося у гривневому еквіваленті і станом на 20.12.2019 року заборгованість становила 141,048,87 грн.

Фактично вказані доводи зводяться до того, що рішення повинно бути виконане в національній валюті, однак такі доводи суперечать доказам і встановленим обставинам по справі.

Згідно кредитного договору № 445 від 20.07.2007 року Банк надав відповідачу кредит в сумі 69000,00 доларів США.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору № 445 від 20.07.2007 року погашення кредиту здійснюється в доларах США.

Відповідач звернулася із заявою про видачу в рахунок дозволеного кредиту 69000,00 доларів США (а.с.18).

Розрахунок заборгованості сформовано в доларах США.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року та додатковим рішенням від 25 січня 2018 року встановлено, що валютою зобов`язання був долар США.

Визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми заборгованості саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

З наведеного слідує, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду наведених у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Із аналізу чинного законодавства вбачається, що сплата гривневого еквівалента заборгованості не може вважатись належним виконанням судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про повернення надміру сплаченого судового збору, з підстав того, що при визначенні розміру судового збору за подання апеляційної скарги слід виходити зі ставок передбачених для фізичних осіб і при поданні позову фізичною особою розмір судового збору мав би складати 9265 грн.

Як вбачається з матеріалів справи з позовом звернулась юридична особа, і відповідно застосовано ставки судового збору визначені Законом України Про судовий збір для юридичних осіб.

Відповідно до п.6. ч.2.ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду підлягає сплаті 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

При цьому Законом України Про судовий збір не передбачено диференціацію ставок судового збору при поданні апеляційної скарги виходячи з того хто подає таку скаргу, юридична особа чи фізична. Вказаний закон містить імперативну вказівку на те, що при визначенні розміру судового збору за подання апеляційної скарги слід врахувати фактично сплачений конкретним позивачем (в даному випадку юридичною особою) судовий збір за подання конкретного позову відповідно до встановлених законом ставок.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2021 року залишити без змін.

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повернення судового збору відмовити.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ходоровський М.В.

Костів О.З.