Справа №461/8292/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Мисько Х.М.,

з участю секретаря судового засідання Кисельової В.О.,

позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) про спростування неправдивих відомостей та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірні відомості стосовно «цькування», «чинення психологічного тиску» та булінгу, зазначених у скарзі №С-111 від 12.08.2019 року, заяві №С-127 від 30.09.2019 року, заяві №С-163 від 27.12.2019 року та в позовній заяві і апеляційній скарзі по справі №461/8348/19, шляхом звернення до ректора Львівського національного університету імені Івана Франка із відповідною заявою. Крім того, просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. та судові витрати.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №461/8292/20 передано в провадження судді Мисько Х.М. 18.11.2020 року.

Ухвалою суду від 18.11.2020 року вказану справу прийнято до провадження в спрощеному порядку та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 03.02.2021 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 15.04.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 вказує на те, що працює начальником юридичного відділу Львівського національного університету ім.Івана Франка з 2015 року. ОСОБА_2 впродовж 2019 року по даний час скаргами та висловлюваннями дискредитує позивача як начальника юридичного відділу та ставить під сумнів компетентність як керівника серед колег та підлеглих, чим завдає моральної шкоди та психологічних страждань. Вважає, що поширювана відповідачем інформація не відповідає дійсності, така поширена в присутності його колег та підлеглих, а також в письмовій формі у вигляді заяв та скарг на ім`я ректора, внаслідок чого, у співробітників та керівництва складається хибне враження про професійну діяльність та відповідність займаній посаді. Крім того, поширення інформації відповідачем порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію. ОСОБА_1 зазначає, що поширенням інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки посада начальника юридичного відділу є однією з найбільш важливих, відповідальних та престижних в Університеті, передбачає безперервний належний процес взаємодії з іншими працівниками. Позивач також стверджує, що сума в розмірі 50000,00 грн. є мінімальною, розумною та справедливою для відшкодування його душевних страждань, які вилились у проблеми зі здоров`ям. Відтак, просить позов задоволити.

24.11.2020 року відповідач ОСОБА_2 скерував на адресу суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що позивач безпідставно звинувачує його у поширенні інформації щодо некомпетентності. Питання цькування та булінгу начальником юридичного відділу з іншими безпосередніми керівниками філологічного факультету перебувають на розгляді Апеляційного суду Львівської області (справа №461/8348/19). Крім того, вважає, що сплили строки позовної давності для розгляду даного спору, оскільки перебіг такого розпочався 01.08.2019 року, тобто в день, коли відповідач відмовився підписувати посадову інструкцію лаборанта, звинувативши позивача, як начальника юридичного відділу у застосуванні щодо нього психологічного тиску.

04.01.2021 року позивачем скеровано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказує, що звинувачення відповідача у некомпетентності є безпідставними, неправдивими та такими, що принижують його честь, гідність і ділову репутацію. Вважає, що строк позовної давності не порушений, оскільки спір у даній справі стосується інформації, яка міститься у заявах, скаргах та інших процесуальних документах, конкретизованих у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові.

Відповідач - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні такого.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст.3, 28).

Крім того, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України).

За правилами ст.ст.297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Водночас, згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до положень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом встановлено, що згідно Посадової інструкції, затвердженої ректором ОСОБА_3 22.09.2016 року, ОСОБА_1 є начальником юридичного відділу Львівського національного університету імені Івана Франка (а.с.22-24).

Згідно посадової інструкції, затвердженої ректором ОСОБА_3 2019 року, ОСОБА_2 займає посаду старшого лаборанта Інституту франкознавства Львівського національного університету імені Івана Франка (а.с.94-96).

12.08.2019 року старший лаборант Інституту франкознавства ОСОБА_2 звернувся на ім`я ректора ОСОБА_3 зі скаргою (Вх.№С-111), в якій зазначив, що після його повернення на роботу в Інститут франкознавства, цькування на роботі продовжується. Зокрема, 01.08.2019 року декан філологічного факультету ОСОБА_4 та начальник юридичного відділу ОСОБА_5 , психологічно тиснучи, змушували підписати Посадову інструкцію старшого лаборанта (а.с.11-12).

30.09.2019 року старший лаборант Інституту франкознавства ОСОБА_2 звернувся на ім`я ректора ОСОБА_3 із заявою (Вх.№С-127), в якій просив виплатити йому суму відшкодування 200000 грн. за цькування на роботі (булінг). Вказану заяву обґрунтовує тим, що цькування на роботі продовжується (а.с.13-17).

27.12.2019 року старший лаборант Інституту франкознавства ОСОБА_2 звернувся на ім`я ректора ОСОБА_3 із заявою (Вх.№С-163) про надання пояснення щодо відмови у завіренні документів. Зокрема, вказав, що така відмова відбулась через постійний тиск начальника юридичного відділу ЛНУ ім.Івана Франка - ОСОБА_1 на відділ кадрів (а.с.18).

31.10.2019 року ОСОБА_2 звернувся в Галицький районний суд м.Львова з позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка про виплату відшкодування 200000,00 грн. за вчинені цькування та наслідок таких - шкоду, вчинену здоров`ю. Крім того, просив суд зобов`язати відповідача зняти незаконно оголошену 13.08.2019 року догану (Наказ №3022) (а.с.39-42).

Рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №461/8348/19 від 20.05.2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ректора Львівського національного університету імені Івана Франка ОСОБА_3 №3022 від 13.08.2019 року про оголошення догани старшому лаборанту Інституту франкознавства ОСОБА_2 у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с.43-45).

22.06.2021 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу на рішення Галицького районного суду м.Львова від 25.05.2020 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що працює в ЛНУ імені Івана Франка та перебуває з сторонами в робочих стосунках. Крім того, вказав, що ОСОБА_2 в присутності інших працівників університету відмовлявся підписувати посадову інструкцію та звинувачував ОСОБА_1 у некомпетентності і вчиненні неправомірних дій.

Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, відповідно до ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства»

Відповідно до ч.5 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку суду, надані позивачем докази не свідчать про наявність недостовірної інформації, порушення його ділової репутації. Останнім під час судового розгляду не доведено, що поширювана відповідачем інформація порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Висловлювання, які містяться у скарзі, заявах та цивільному позові ОСОБА_2 , на які посилається позивач, містять оціночні судження, за які законом не передбачена цивільно-правова відповідальність. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, суд не приймає до уваги в якості доказів покази свідка ОСОБА_6 , оскільки такі обумовлені негативними відносинами з відповідачем ОСОБА_2 та не спростовують вищенаведених висновків суду.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно положень ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.п.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, втрат немайнового характеру, як і не доведено суду те, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні. Крім того, у зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про спростування неправдивих відомостей за недоведеністю таких, вимога про відшкодування моральної шкоди до задоволення також не підлягає.

При вирішенні питання про застосування строку позовної давності, суд враховує те, що оскільки вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з п.1 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність на них не поширюється.

З приводу застосування до позовних вимог, як стягнення моральної шкодиспричиненої порушеннямправ захистугідності,честі чиділової репутації,строку позовноїдавності,то відповіднодо положень п.1 ч.1 ст.268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав (право на повагу до гідності та честі відповідно до Конституції України).

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141, 258 - 259, 263, 264, 265,268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.М. Мисько