Ухвала

27 травня 2021 року

м. Київ

справа № 279/5414/19

провадження № 61-8070ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 27 червня 2019 року сторони уклали попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, який того ж дня було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко І. С. за реєстровим номером 485.

Згідно з пунктами 1.1, 1.8 цього попереднього договору він та відповідач зобов`язувалися у строк до 18 год 00 хв 30 вересня 2019 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0975 га, кадастровий номер :10:003:0151, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва розташованої на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. За взаємною згодою сторін ціна продажу земельної ділянки на день укладення основного договору складатиме еквівалент 110 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України.

Зазначав, що відповідно до пункту 1.8, 1.9 вказаного попереднього договору сплатив відповідачу, а останній, підписавши попередній договір, підтвердив факт отримання від позивача гарантійної забезпечувальної суми за цим договором у розмірі 261 660,00 грн, що на дату підписання зазначеного попереднього договору становило еквівалент 10 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України української гривні до долара США. 24 вересня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , невстановлена особа заволоділа гаманцем в якому знаходились грошові кошти та документи, у зв`язку з чим позивач звернувся до Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві та було зареєстровано кримінальне провадження № 0007080. До 30 вересня 2019 року позивач не зміг відновити вкрадені документи, проте позивач та відповідач о 16 год 00 хв 30 вересня 2019 року з`явились до нотаріальної контори приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мартиненко І. С., однак нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у посвідченні основного договору через відсутність у позивача паспорту та оригіналу довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру.

Виходячи з викладеного вважав, що не укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки відбулось не з вини позивача, а через викрадення у останнього документів, у зв`язку з чим та посилаючись на положення статті 570, частини третьої статті 635 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вважав, що попередній договір припинив свою дію 30 вересня 2019 року, а передана відповідачеві сума є авансом. Проте відповідач відмовився повертати позивачу суму авансового платежу. За таких обставин позивач просив стягнути на свою користь із ОСОБА_1 261 660,00 грн, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 261 660,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 616,60 грн.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у розмірі 261 660,00 грн, який не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн), а тому рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, відповідно до вимог ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню,касаційна скарга не містить.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштіввідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик