Справа № 442/25/20
Провадження № 2-п/442/16/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Павлів З.С.

з участю секретаря судового засідання Леськів О.М.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі №442/25/20 за позовом АТ «Просто-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

встановив:

25.05.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/25/20 за позовом АТ «Просто-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. В обґрунтування заяви покликається на те, що його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи. Про дане рішення йому стало відомо коли в лютому 2021 за місцем його праці в порядку виконання вказаного рішення суду надійшла постанова Дрогобицького ВДВС Західного міжрегіонального управління МЮ №64210386 від 22.01.2021 про звернення стягнення на його заробітну плату. Для отримання копії рішення суду в лютому 2021 він звернувся із відповідною заявою. Ознайомившись із матеріалами справи він довідався про суть спору та для вирішення даного питання звернувся за правовою допомогою. Зазначає, що кореспонденцію від суду не отримував, так як не проживає за місцем своєї реєстрації з 2018 року. Просить суд взяти до уваги те, що від лютого 2021 по 17.05.2021 він збирав докази по справі. Позов не визнає.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав, просить таку задоволити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Подав до суду заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, обґрунтовуючи заперечення тим, що відповідачем грубо пропущено встановлений законодавцем строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, а тому в задоволенні заяви просить відмовити.

Вислухавши пояснення заявника, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 10.02.2020 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області ухвалено заочне рішення у цивільній справі №442/25/20 за позовом ПАТ «ПРОСТО - страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. Позов задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» затрати по виплаті страхового відшкодування в розмірі 22963,48 гривень та стягнути з ОСОБА_1 в користь Приватногоакціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 гривень та 5000 гривень судових витрат, пов`язаних зі сплатою професійної правової допомоги.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що судом скеровувалась відповідачу ОСОБА_1 кореспонденція (ухвала про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою та додатками до неї, та рішення суду) за адресою реєстрації останнього.

Кореспонденція повернулася по причині «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з засад цивільного судочинства, згідно п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_5 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).

Відповідно до ч.2 ст.284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (п. п. 33, 34) вкотре повторив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обовязкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), N 52854/39, п. 52, ECHR 2003-IX). ЄСПЛ має визначити, чи органи влади здійснювали свої повноваження порушити та провести екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства (див., mutatis mutandis, справи «Нікітін проти Росії» (Nikitin v. Russia), N 50178/99, п. 57, ECHR 2004-VIII, та «Савінський проти України» (Savinskiy v. Ukraine), N 6965/02, п. 23, від 28 лютого 2006 року).

У справі яка розглядається доводи заяви відповідача по факту переслідують лише одну мету домогтися повторного розгляду справи виходячи з мотивів про наявність у сторін іншого спільно набутого майна, що не може вважатись істотною та непереборною обставиною, яка матиме значення для правильного вирішення справи, адже відповідач не позбавлена можливості звернутись до суду з таким позовом відносно іншого майна, поділ якого заочним рішенням суду не проводився. Як до, так і під час судового засідання нотаріально посвідченої заяви про відмову позивача від поділу спірного гаража відповідач не долучила.

Як вбачається із матеріалів справи, 05.02.2021 ОСОБА_1 отримав копію рішення суду, а 04.02.2021 ознайомився із матеріалами справи.

Відтак, суд вважає, що відповідачем пропущено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Причини вказані ОСОБА_1 (звернення по правову допомогу та збирання доказів) суд не вважає поважними.

Разом з тим, суд звертає увагу відповідача на те, що він не позбавлений можливості оскаржити дане рішення в загальному порядку.

У відповідності до ч.4 ст.287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст.ст.287-288 ЦПК України, -

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі №442/25/20 за позовом АТ «Просто-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 24.06.2021.

Суддя Павлів З.С.