Справа № 716/63/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.07.2021 м. Заставна
Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Стрільця Я.С.,
за участю секретаря судових засідань Якимик К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток нерухомого майна у спільній сумісній власності,-
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення часток нерухомого майна у спільній сумісній власності.
Позивачка є спадкоємицею майна померлого ОСОБА_3 та має намір оформити спадщину після смерті останнього. Проте, в зв`язку із тим, що в згаданої земельної ділянки частки не визначені і відсутність визначення таких часток спадкодавця та іншого співвласника у земельній ділянці унеможливить оформлення спадщини в нотаріальному порядку
Саме тому, просить право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на цю земельну ділянку припинити та визначити, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у праві власності на цю земельну ділянку рівні, тобто по Ѕ.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, від останнього до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судовою повісткою, проте до суду повернувся конверт з відміткою Укрпошти «адресат відсутній».
Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
За змістом ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене, справу, зі згоди позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 , розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд вважає, що позов обґрунтований та доведений та підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду наступного.
Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належав житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по АДРЕСА_1 і частка кожного становить по 1/2. Вказане вбачається із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7036210 від 18.04.2005 (а.с. 18-19).
ІНФОРМАЦІЯ_1 співвласник вищезазначеної земельної ділянки, ОСОБА_3 помер, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 19.08.2019.
Відповідно до ч.ч. 1,1 ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Внаслідок смерті ОСОБА_3 по місцю його останнього проживання АДРЕСА_1 відкрилася спадщина на все належне йому майно. До складу спадщини входить згадана земельна ділянка.
За правилами ст. 1216, 1217, 1218, 1222 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.
22.04.2016 ОСОБА_3 на користь позивачки вчинив заповіт, згідно якого заповів останній все своє майно, а також все те, що буде належати йому на момент смерті та те, на що він за законом матиме право. На час відкриття спадщини заповіт не змінювався та не скасовувався. Вказане підтверджується самим заповітом (а.с. 10), матеріалами спадкової справи №17/2020, заведеної до майна померлого ОСОБА_3 , витребуваної судом та дослідженої (а.с. 98-122).
Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховної ради України за №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» - перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.
Згідно ч. 1 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
На виконання вказаних вимог закону, судом встановлено, що донька спадкодавця ОСОБА_3 ОСОБА_5 є спадкоємицею, що має право на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом, проте остання протягом встановленого законом строком подала уповноваженим органам нотаріату заяву, згідно якої вона відловилася від прийняття належної їй частки спадкового майна після сперті батька (а.с. 99 зворот).
Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Судом також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 спадщину після смерті батька прийняла вчасно, що вбачається із заяви останньої про прийняття спадщини (а.с. 99). З метою оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 99), проте, нотаріусом в усній формі було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно з тих підстав, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності на вищезгадану земельну ділянку визначені не були.
В абзаці 5 п. 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», роз`яснено, що, - «У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності».
Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Згідно із ч. 1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Відповідно до положень ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку; співвласників багатоквартирного будинку
Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Крім того, згідно із п. г) ч. 1 ст. 87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду.
Згідно із положеннями ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом.
Згідно із ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.
Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка, у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
За таких умов, коли частка померлого ОСОБА_3 у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по АДРЕСА_1 складала 1/2 , суд відповідно до положення ст. 120 ЗК України може визначити, що на момент смерті останнього його частка у спільній сумісній власності на земельну ділянку, була пропорційною до частки у праві власності на житловий будинок та складала Ѕ.
Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачкою своїх законних спадкових прав.
Згідно ч.4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершено розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки в судове засідання, призначене на 11-30 годину 30.06.2021 учасники справи не з`явилися, а повне судове рішення складено (в межах строку, встановленого ч.6 ст.259 ЦПК України) 05.07.2021, то датою ухвалення даного судового рішення є 05.07.2021.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 357, 368, 372, 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1226, 1258, 1261, 1268, 1270, 1272, 1297 ЦК України, ст.ст. 86, 87, 89, 120 ЗК України, керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 206, 235, 247, 259, 263 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток нерухомого майна у спільній сумісній власності задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.
Рішення виготовлено 05.07.2021.

Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ