КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/824/602/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив встановити порядок користування спільною частковою власністю - квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому кімнату площею 12,0 кв. м та кімнату площею 9,3 кв. м, а ОСОБА_2 - кімнату площею 18,7 кв. м; усунути йому та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні кімнатою площею 9,3 кв. м шляхом вселення його та його доньки ОСОБА_3 у вказану кімнату, а за відповідачем залишити у користуванні кімнату площею 18,7 кв. м, яку вона постійно займає.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено порядок користування спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 в користування кімнату площею 12,0 кв. м та кімнату площею 9,3 кв. м, а ОСОБА_2 - кімнату площею 18,7 кв. м.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 в користуванні кімнатою площею 9,3 кв. м в квартирі АДРЕСА_1 шляхом його вселення у вказану житлову кімнату.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 842,00 грн сплаченого судового збору.

31 травня 2021 року позивач звернувся до Київського апеляційного суду із заявою про стягнення з відповідача на його користь судових витрат у загальному розмірі 15 955,20 грн, понесених ним під час розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а саме: поштових витрат - 113,20 грн; судового збору - 3 842,00 грн; витрат на професійну правничу допомогу - 12 000,00 грн.

Оскільки заява про стягнення судових витратподана після ухвалення судового рішення суду апеляційної інстанції по суті спору, то дану заяву слід вважати такою, що стосується саме ухвалення додаткового рішення у справі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та заявлені вимоги, колегія суддів вважає, що у стягненні судових витрат слід відмовити з таких підстав.

Згідно з вимогами статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, із резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі та в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина третя, п`ята статті 270 ЦПК України).

Аналізуючи вимоги статті 270 ЦПК України, слід дійти висновку, що додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених частиною першої статті 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі частини восьмої статті 141 ЦПК України порушує питання про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, понесених під час розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій у вигляді поштових витрат у розмірі 113,20 грн, судового збору у розмірі 3 842,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Так, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За приписами частини першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із вимогами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

За правилами частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на положення частин першої, другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Таким чином, аналіз частини другої статті 134 ЦПК Українисвідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 викладено висновок щодо застосування положень частини другої статті 124 Господарського процесуального кодексу України, які є тотожними за змістом частині другої статті 134 ЦПК України, та вказано, що «з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, Велика Палата Верховного Суду відмовляє у відшкодуванні таких судових витрат».

Крім того, до подібних висновків щодо застосування положень частин першої-другої статті 134 ЦПК України дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 551/1136/17 та у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із частинами першою та другою статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Відповідно до вимог статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Судом встановлено, що всі процесуальні документи у справі, в тому числі позовна заява і апеляційна скарга, підписані позивачем ОСОБА_1 , він особисто приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, не заявляючи при цьому вимог про відшкодування понесених судових витрат, але зазначивши у виправленій (уточненій) редакції позовної заяви, що попередній розрахунок суми судових витрат складається із поштових витрат у розмірі 113,20 грн та судового збору у розмірі 1 536,80 грн.

10 лютого 2021 року позивач звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, сплативши 2 305,20 грн судового збору, однак не порушував питання про стягнення судових витрат, а також не навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи, вперше в апеляційному суді ОСОБА_1 зазначив попередній розрахунок судових витрат, в тому числі 12 000 грн витрат за надання правової допомоги, у заяві про долучення нових доказів у справі, яка була подана після: призначення справи до судового розгляду; подання відповідачем відзиву на апеляційну скаргу із заявленою вимогою про стягнення з позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції; ознайомлення позивачем з матеріалами справи; подання заперечень на відзив на апеляційну скаргу та доданих до нього заяв; приєднання відповідачем доказів на підтвердження заявленого розміру судових витрат; а також повторного ознайомлення позивачем з матеріалами справи. При цьому позивач вказав, що підтверджуючі документи будуть надані у судовому засіданні.

Проте, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представники - адвокати Васильківський Б.Г. та Васильківська Н.І., які вперше приймали участь у справі, до закінчення судових дебатів не заявили про відшкодування судових витрат, доказів щодо їх понесення не надали та не зробили відповідні заяви про намір подати докази на підтвердження судових витрат після ухвалення судового рішення.

Отже, в даному випадку виконання вимог частини першої статті 134 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України цілком залежало від дій позивача та його представників.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Оскільки у суді першої інстанції та в апеляційному суді не були документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу, в тому числі під час подання апеляційної скарги, яка є першим процесуальним документом по суті спору на стадії апеляційного перегляду справи, позивачем не вказувалось на орієнтовний (попередній) розмір таких витрат, не надавався розрахунок понесених витрат, а під час розгляду справи апеляційним судом не зроблено заяву про надання відповідних доказів після ухвалення судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

Водночас, судові витрати позивача у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви і апеляційної скарги були стягнуті з відповідача на його користь постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, а необхідність стягнення поштових витрат будь-яким чином позивачем не обґрунтована і не доведена з посиланням на відповідні докази.

Окрім того, дослідженням наданих стороною позивача після прийняття постанови суду доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, зокрема: актів виконаних робіт; розрахунку попередніх судових витрат; ордерів на надання правової допомоги; угод про надання правової допомоги; встановлено, що вид, вартість, обсяг і перелік наданих адвокатами послуг та виконаних робіт не відповідає дійсним і необхідним витратам, які міг понести позивач при апеляційному перегляді даної справи.

Заявлена сума в більшій мірі стосується послуг, що могли надаватися позивачу при підготовці документів в суді першої інстанції та з метою представлення його інтересів в інших правоохоронних органах, або взагалі не були наданні в межах даної справи з урахуванням того, що всі процесуальні документи у справі підписані самим позивачем, він особисто був учасником судового розгляду справи в суді першої інстанції та самостійно представляв свої інтереси, а його представники - адвокати Васильківський Б.Г. та Васильківська Н.І. прийняли участь лише в одному судовому засіданні у суді апеляційної інстанції протягом 25 хвилин. Більше того, в оригіналі ордеру на надання правової допомоги адвоката Васильківського Б.Г. відсутня дата його видання, в оригіналі ордеру на надання правової допомоги адвоката Васильківської Н.І. така дата значиться тільки 26 травня 2021 року, тобто день судового засідання, а угода про надання правової допомога від 29 січня 2021 року взагалі не підписана її сторонами.

Вищевикладене дає підстави вважати, що стороною позивача також не доведено понесення витрат за надання професійної правничої допомоги по даній справі у розмірі 12 000,00 грн в суді апеляційної інстанції, які могли бути стягнуті з відповідача на його користь у разі виконання вимог частини першої статті 134 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат у даній справі є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, а тому правові підстави для прийняття додаткової постанови згідно вимог статей 246, 270 ЦПК Українивідсутні.

Керуючись статтями 133, 134, 137, 141, 246, 270, 368, 381 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній