Провадження № 2/234/1527/21
08 червня 2021 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області у складі:
головуючої судді Кравченко О.Ю.
секретар судового засідання Малушка С.В.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
02 грудня 2020 року до Краматорського міського суду звернувся ОСОБА_2 , інтересах якого діє ОСОБА_1 , з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки про склад сім`ї, окрім позивача в житловому будинку зареєстровані його дружина ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 , який є сином позивача. На теперішній час між позивачем та відповідачем склалися такі стосунки, за яких останній відмовляється знятись з реєстрації місця проживання та взагалі не йде на контакт. Фактично відповідач проживає за іншою адресою, не відвідує місце реєстрації, не має в житлі власних речей або будь-якої іншої власності. Реєстрація місця проживання відповідача в житлі позивача, за умови фактичного непроживання в ньому більш, ніж 5 років, тягне значну переплату за комунальні послуги та неможливість отримувати передбачену законом допомогу на оплату комунальних послуг.
Просить усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_2 будинком АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування вказаним будинком.
Ухвалою суду від 22.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 20.01.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Дейнека О.І. підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідач не мешкає у будинку тривалий час, не сплачує комунальні послуги, чим порушує право позивача на користування та розпорядження своїм майном. Просить задовольнити позов у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, повістками, клопотання про відкладення розгляду справи не надав. Відзив на позов також від відповідача не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, без участі сторін, так як про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Позивач ОСОБА_2 зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 . Разом з позивачем у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_3 (син), що підтверджується довідками з місця реєстрації (а.с.15,20).
Будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.10.1996 року Краматорським відділом земельних ресурсі у відповідності до рішення виконкому Краматорської міської ради народних депутатів від 15.11.1995 №603, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок та довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» від 03.06.2021 року №1109 (а.с.3,43).
Як убачається з довідки Комітету мікрорайону №6 Краматорської міської ради від 03.08.2020 року №01-14/904, секретарем к/м №6 Суботою М.В. в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 здійснена перевірка та встановлено, що по АДРЕСА_1 громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мешкає з 2015 року по теперішній час (а.с.19).
Позивач, посилаючись на те, що відповідач з 2015 року не мешкає у будинку, а його реєстрація перешкоджає йому, як власнику будинку, користуватися та розпоряджатися своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Як зазначалося вище, відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач не мешкає у спірному будинку саме з 2015 року без поважних причин, а також втрати ним інтересу до житла, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано.
Надана позивачем на підтвердження обставин позову довідка від 03.08.2020 року №01-14/904, яка видана секретарем комітету мікрорайону №6 Краматорської міської ради Субботою М.В., відповідно до якої секретарем зі слів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не мешкає з 2015 року, не є належним та достатнім доказом для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування будинком, оскільки не підтверджує того факту, що відповідач не проживає у вказаному будинку без поважних причин.
Доводи представника позивача щодо перешкоджання відповідачем законному праву розпорядитися своїм будинком, а також оформити субсидію суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодним доказом.
Захист права власника у цій справі в частині несплати відповідачем комунальних послуг, як зазначає позивач у позовній заяві, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є неспівмірним з правом відповідача на користування житлом. Враховуючи також те, що позивач вказані права можуть захистити іншим шляхом - вимогою щодо стягнення з відповідача відповідних сум комунальних послуг, сплачених за нього.
Враховуючи викладене, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 12,78-81, 141, 258-259, 263-265, 266, 280-283, 289 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області (п.15.5 Перехідних положень ЦПК України) протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстроване місце проживання АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення суду виготовлений 09.06.2021 року.
Суддя Краматорського міського суду О. Ю. Кравченко