Справа № 345/4570/20
Провадження № 22-ц/4808/710/21
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі за апеляційною скаргою фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 10 березня 2021 року під головуванням судді Онушканича В.В. у м. Калуш,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позов мотивувала тим, що 23.01.2020 року між нею та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір. Відповідно до п.2 даного договору працівник зобов`язаний виконувати роботу адміністратора фітнес-центру (фітнес-клуб « Малібу »), а фізична особа-підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника та створити безпечні умови праці. У вказаному трудовому договорі наявні підписи фізичної особи-підприємця та працівника, він не розірваний сторонами.

Наявність трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджується даними порталу Пенсійного фонду України, а саме: станом на 17.06.2020 року по роботодавцю ОСОБА_2 значилася заробітна плата, яка нараховувалася ОСОБА_1 за період з 24.01.2020 року за січень 2020 року - 1372 грн., за лютий 2020 року - 4800,00 грн.; за березень 2020 року - 2030,00 грн., за квітень-травень 2020 року нараховано 0 грн. Станом на 31.07.2020 року на порталі Пенсійного фонду України у ОСОБА_1 роботодавець ОСОБА_2 за січень-лютий 2020 року - 0 грн., в березні 2020 року значиться загальна сума заробітної плати - мінус 270 грн. Відсутність нарахування заробітної плати за січень, лютий та березень 2020 року ФОП ОСОБА_2 пояснював тим, що позивач не є його працівником.

Нею 18.06.2020 на ім`я ОСОБА_2 направлено поштою листа від 17.06.2020, згідно з яким його було повідомлено, що з 15.06.2020 по 19.10.2020 вона перебуває на лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами і просила провести оплату зазначеного листка непрацездатності та здійснити виплату заборгованості із заробітної плати за період дії трудового договору. 08.07.2020 на ім`я ФОП ОСОБА_2 вона направила оригінал листка непрацездатності у зв`язку із вагітністю та пологами з 15.06.2020 по 19.10.2020 - для оплати.

Вважає надані нею докази свідчать про доведеність того факту, що з 23.01.2020 вона постійно працювала у ФОП ОСОБА_2 , виконувала обов`язки адміністратора фітнес-центру. Однак ФОП ОСОБА_2 належного оформлення трудових відносин з позивачем, як працівником, вчинено не було. Встановлення факту перебування у трудових відносинах є необхідним для нарахування та виплати позивачу заборгованості із заробітної плати за період дії трудового договору. Зазначає, що сума нарахованої їй заробітної плати на кінець періоду становить 13183,00 грн. Нарахування лікарняних у зв`язку із вагітністю та пологами становить 21 722 грн. Отже, загальна сума заборгованих їй виплат ФОП ОСОБА_2 становить 34 905,00 грн. Тому вона змушена звернутися до суду та просить встановити факт перебування в трудових відносинах між нею та ФОП ОСОБА_2 , зобов`язати внести відомості про прийняття її на роботу на посаду адміністратора фітнес-центру до трудової книжки з 23.01.2020 року; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь 13 183,00 грн. заборгованості по заробітній платі та 21 722 грн. лікарняних у зв`язку із вагітністю та пологами.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 24.01.2020 року.

Зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 внести відомості про прийняття на роботу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на посаду адміністратора фітнес-центру до трудової книжки з 24.01.2020 року після її надання ОСОБА_1 .

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 183,00 грн заборгованості по заробітній платі, 21 722,00 грн допомоги у зв`язку із вагітністю та пологами, а також 840,80 грн. сплаченого судового збору.

ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій зазначає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки якого не відповідають обставинам справи.

Апелянт вказує на те, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано документи складені за результатами перевірки Держпраці.

Апелянт зазначає, що згідно акту №ХК15867/3092/АВ від 03.08.2020 року ГУ Держпраці у Харківській області інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю ФОП ОСОБА_2 , складеного за скаргою ОСОБА_1 , встановлено, що згідно із поясненнями ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 ніколи не була і не є працівником ФОП ОСОБА_2 , так як між ФОП ОСОБА_2 та громадянкою ОСОБА_1 не було укладено трудового договору.

ФОП ОСОБА_2 зазначає, що листки непрацездатності від ОСОБА_1 він не отримував. Згідно припису про усунення виявлених порушень №ХК15867/3092/АВ/П від 03.08.2020 року ГУ Держпраці у Харківській області ФОП ОСОБА_2 зобов`язано усунути виявлені порушення наступним шляхом: приватним підприємцем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівниками роботи та не забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці, а саме табелі обліку використання робочого часу, відомості нарахування заробітної плати на ОСОБА_1 за 2020 рік ФОП ОСОБА_2 не вів у зв`язку із тим, що згідно із поясненнями приватного підприємця ОСОБА_1 не є працівником ФОП ОСОБА_2 , проте за даними звітів ОСОБА_1 проводилося нарахування заробітної плати за відпрацьований час на підставі трудового договору від 23.01.2020 року.

Апелянт вказує на те, що вивченням акту перевірки та припису ГУ Держпраці у Харківській області встановлено, що порушень щодо ненарахування заробітної плати, порушень щодо невиплати заробітної плати, порушень щодо оплати листка непрацездатності серії АДУ №892659 у зв`язку із вагітністю та пологами не виявлено. У зв`язку із чим будь-які штрафні санкції з боку ГУ Держпраці у Харківській області до ФОП ОСОБА_2 не застосовувалися.

В той же час на виконання даного акту перевірки та припису ГУ Держпраці у Харківській області ФОП ОСОБА_2 забезпечено достовірний облік виконуваної працівниками роботи та забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці, у зв`язку із чим в офіційній звітності до органів державної влади здійснено корегування про відсутність факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , про відсутність факту перебування на роботі даної особи, у зв`язку із чим відсутність необхідності нарахування їй заробітної плати.

Апелянт вказує на те, що він не має жодного відношення до Івано-Франківської області, зокрема м. Калуш, оскільки здійснює господарську діяльність у місті Харкові. При цьому ОСОБА_1 не надала жодних доказів перебування нею у м. Харкові та докази виконаної нею роботи на користь ФОП ОСОБА_2 , за яку повинна бути виплачена заробітна плата.

Апелянт вважає, що судом порушено принципи повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву не скористалася.

Учасники справи в засідання апеляційного суду не з`явилися, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Норми ст. ст. 2, 3 КЗпП України визначають право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, що забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Судом встановлено, що 23.01.2020 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, за умовами якого ОСОБА_1 була прийнята на роботу адміністратором фітнес-центру (а.с. 6). В даному договорі наявні підписи сторін. Покликання відповідача, що підпис в графі «фізична особа-підприємець» не належить йому, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними доказами. Зокрема, жодних клопотань щодо призначення почеркознавчої експертизи на предмет дослідження належності ОСОБА_2 підпису в трудовому договорі в графі «фізична особа-підприємець» відповідачем не було заявлено. Натомість зі змісту письмових пояснень відповідача та даних, зафіксованих у відповіді Головного управління Держпраці у Харківській області (а.с.12-14), вбачається, що трудовий договір з ОСОБА_1 був укладений із відома відповідача.

Згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.08.2020 року (а.с. 15-16) 23.01.2020 року відповідач надав «Повідомлення про прийняття працівника на роботу» щодо прийняття на роботу 23.01.2020 року ОСОБА_1 . В звіті за січень 2020 року від 18.02.2020 року зазначена «Дата початку періоду трудових або ЦП відносин» з найманим працівником ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 , в графі «Професійна назва роботи» зазначено «Адміністратор (господар) залу». Нарахування заробітної плати по ОСОБА_1 відображено у звітності роботодавця з січня по березень 2020 року. В звітах платника за період з січня по травень 2020 року в графі «Ознака наявності трудової книжки у працюючого роботодавця» було вказано 1 (так).

Факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачем підтверджується даними порталу Пенсійного фонду України (а.с. 13), а саме, станом на 17.06.2020 року, роботодавець ОСОБА_2 : значилася заробітна плата, яка нарахована ОСОБА_1 за період з 24.01.2020 року, за січень 2020 року - 1372,00 грн., за лютий 2020 року - 4800,00 грн., за березень 2020 року - 2030,00 грн., за квітень-травень 2020 року нараховано - 0 грн.

Нормами КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору, як з ініціативи працівника, так із ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 39, 40, 41 КЗпП України). Водночас трудовий договір між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не було розірвано.

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до постанови КМ України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» при працевлаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Чинне законодавство про працю передбачає можливість наявності у працівника лише однієї трудової книжки, яка ведеться лише роботодавцем за основним місцем роботи працівника, у разі втрати якої законодавством передбачено порядок видачі її дублікату.

Згідно п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями ч.7 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 179 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про відпустки» на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами тривалістю: до пологів - 70 календарних днів; після пологів - 56 календарних днів (70 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів), починаючи з дня пологів. Тривалість відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів (140 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів). Вона надається жінкам повністю незалежно від кількості днів, фактично використаних до пологів.

Згідно ст. 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.99 р. № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV) допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Згідно ст. 31 Закону № 1105-XIV підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з Фондом.

Відповідно до ст. 32 Закону № 1105-XIV документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення. Допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Не одержане застрахованою особою своєчасно матеріальне забезпечення виплачується за минулий час у розмірі, встановленому на час настання страхового випадку.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про відпустки» фінансування допомоги по вагітності та пологах провадиться з коштів державного соціального страхування. Таким чином, джерелом фінансування допомоги по вагітності та пологах працюючим жінкам є Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а роботодавець при цьому фактично виступає посередником між Фондом та застрахованою особою, на якого законом покладається обов`язок своєчасно та в повному обсязі виплатити таку допомогу працівнику при настанні страхового ризику, а в подальшому ці витрати компенсуються йому Фондом.

Згідно наявних в матеріалах справи копій листків непрацездатності серії АДУ №893883 та серії АДУ №892659 (а.с.7-8) ОСОБА_1 в період з 15.06.2020 року по 18.10.2020 року перебувала на лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами. Оригінал листка непрацездатності серії АДУ №892659 був направлений на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (а.с. 9-10). Дана обставина відповідачем не спростована.

Відповідно ст. 26 Закону № 1105-XIV допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 % середньої заробітної плати (доходу), обчисленої у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і не залежить від страхового стажу. Сума допомоги по вагітності та пологах у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, з якої сплачувалися страхові внески до Фонду, та не може бути меншою за розмір допомоги, обчислений із мінімальної заробітної плати, встановленої на час настання страхового випадку.

Розрахунок середньої зарплати здійснюють відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 26.09.2001 № 1266 (далі - Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що середньоденну заробітну плату обчислюють шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати, на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування на кількість календарних днів перебування в трудових відносинах, у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих із поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати. Відповідно до п.26 Порядку, якщо застрахована особа перебувала у трудових відносинах менше 12 календарних місяців за останнім основним місцем роботи, розрахунковий період визначається за фактично відпрацьовані календарні місяці (з першого до першого числа).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ОСОБА_2 з 24.01.2020 року, а на листку непрацездатності у зв`язку із вагітністю та пологами перебувала з 15.06.2020 року, тому позивачці мала бути виплачена заробітна плата за період з 24.01.2020 року по 15.06.2020 року. Згідно даних порталу Пенсійного фонду ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату лише за січень 2020 року, лютий 2020 року та березень (15 календарних днів) 2020 року. Тому вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень (16 календарних днів) 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року та червень (14 календарних днів) є обґрунтованими.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам провадиться на підставі документів первинного обліку праці та заробітної плати; штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок, тощо) табель обліку використаного часу, розрахункова - платіжна відомість. Відповідно до акту Головного управління Держпраці у Харківській області від 03.08.2020 року, встановлено, що в порушення вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці», відповідачем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівниками роботи та не забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці, а саме, табелі обліку використання робочого часу, відомості нарахування заробітної плати на ОСОБА_1 не вів. При цьому, відповідачем в порушення вимог ст.81 ЦПК України не надано суду жодних доказів на підтвердження факту невиконання ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору у вказаний період.

Враховуючи, що відсутність документів первинного обліку праці та заробітної плати щодо ОСОБА_1 та вимоги п.3 трудового договору, укладеного між сторонами, згідно якого ФОП зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі не менше мінімальної заробітної плати, суд першої інстанції при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі за березень (16 календарних днів) 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року та червень (14 календарних днів) вірно взяв за основу обрахунку заборгованості розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 1 січня 2020 року складав 4723,00 грн. За березень (16 календарних днів) 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року та червень (14 календарних днів) позивачу мала бути виплачена заробітна плата у розмірі 14 087,73 грн.

За таких обставин та з врахуванням ч.1 ст.13 ЦПК України суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 13 183,00 грн. заборгованості по заробітній платі, в межах заявлених позовних вимог.

Враховуючи, що нарахування заробітної плати ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_2 в порушення вимог чинного законодавства в квітні-травні 2020 року взагалі не здійснювалося, з урахуванням п. 3 трудового договору, укладеного між сторонами, та положень ст. 26 Закону № 1105-XIV, суму допомоги по вагітності та пологах, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 , судом першої інстанції вірно розраховано як добуток середньоденної заробітної плати та кількості днів тимчасової непрацездатності у зв`язку із вагітністю, де середньоденна заробітна плата розрахована як частка розміру мінімальної заробітної плати, встановленого в місяці настання страхового випадку, поділеної на середньомісячну кількість календарних днів.

Доводи апелянта про те, що порушень щодо ненарахування заробітної плати, порушень щодо невиплати заробітної плати, порушень щодо оплати листка непрацездатності серії АДУ №892659 у зв`язку із вагітністю та пологами при перевірці ГУ Держпраці у Харківській області не виявлено висновки суду не спростовують. Відповідачем не надано будь-яких доказів виплати заробітної плати за вказаний період та щодо оплати листка непрацездатності серії АДУ №892659.

Посилання апелянта на те, що на виконання даного акту перевірки та припису ГУ Держпраці у Харківській області ним забезпечено достовірний облік виконуваної працівниками роботи та забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці, у зв`язку із чим в офіційній звітності до органів державної влади здійснено корегування про відсутність факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , про відсутність факту перебування на роботі даної особи, у зв`язку із чим відсутність необхідності нарахування їй заробітної плати, не заслуговують на увагу. Характер дій посадових осіб відповідача, які носили не одинокий, а триваючий характер, пов`язаний з доведенням відповідних державних служб та установ про прийняття на роботу ОСОБА_1 , подання звітів до Пенсійного фонду України щодо здійснених відповідачем, як фізичною особою-підприємцем, відповідних нарахувань та утримань із заробітної плати ОСОБА_1 , підтверджують факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 24.01.2020 року. Водночас трудовий договір між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не було розірвано. Скасування в звіті відповідача від 20.07.2020 року інформації щодо початку трудових/ЦП відносин з позивачкою свідчить про бажання уникнути відповідальності за невиплату позивачці заборгованої заробітної плати та спробу ухилитися від виплати позивачці відповідних нарахувань у зв`язку із вагітністю та пологами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 10 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшвський

В.Д. Фединяк