Провадження № 2/761/2765/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

при секретарі: Корнійчук Є.Т.,

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом

позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ),

відповідач: ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ),

предмет позову: позбавлення права користування квартирою та виселення,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки - ОСОБА_3 про припинення і позбавлення права користування квартирою АДРЕСА_3 , та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.11.1983 по 15.10.1991 року. Під час шлюбу сторони проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , та відповідач зареєстрована у даній квартирі з 29.09.1987 року. 30.05.2005 позивач зареєстрував за собою право власності на вищезазначену квартиру. У зв`язку із розірванням шлюбу, взаємні обов`язки, а також спільний побут між сторонами припинилися, однак відповідач продовжує проживати у квартирі, що належить позивачу, при цьому відповідачка володіє майном, яке знаходиться у м. Луцьк, Волинська область, а саме частиною будинку та частиною земельної ділянки.

На численні усні звернення позивача звільнити приміщення та змінити місце реєстрації, відповідач не реагує. А відтак, на думку позивача, відповідачка безпідставно користується майном, чим чинить позивачу як власнику перешкоди, добровільно квартиру не звільняє, при цьому не є членом його сім`ї. Безпідставне та всупереч волі власника проживання відповідачки у квартирі, що належить позивачу, чинить останньому значні незручності та моральні страждання, оскільки обмежує власника у реалізації правомочностей щодо його майна, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду.

Ухвалою суду від 28.08.2020 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

08.02.2021 року представником відповідачки подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі, оскільки відповідачка після розірвання шлюбу фактично проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , тридцять років. Всі ці роки відповідач не чинить перешкод у користуванні квартирою. Відповідачка зазначає, що всі ці роки сумлінно сплачувала комунальні платежі за квартиру. Крім того, відповідачка наголошує на тому, що вона у травні 1994 року здійснила погашення судди (кредиту) на квартиру у розмірі 2919 рублів, що на той момент становило близько половину вартості тієї квартири. Отже, відповідачка вважає, що не вчиняє свідомих цілеспрямованих дій на порушення прав власника квартири - позивача.

02.03.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідачки, та наголошує на тому, що за період з 2019 по вищевказаній квартирі рахувалася заборгованість за комунальні платежі, яка не була сплачена відповідачкою. Зазначає, що посилання відповідачки на обставини не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

У судовому засіданні, яке відбулося 11 травня 2021, позивач та представник позивача підтримали позов з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Також у судовому засіданні було за клопотання позивача заслухано його в якості свідка, який повідомив, що кошти за квартиру були проплачені лише ним та його роботодавцем. Також свідок повідомив, що відповідачка не здійснювала догляд та утримання за житлом. Крім того, свідок повідомив, що просив відповідачку декілька раз звільнити квартиру.

Відповідачка та її представник в судове засідання 11.05.2021 не з`явилися, причини їх неявки суду невідомі. У відповідності до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачки та її представника, на підставі зібраних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 , позивач та відповідачка уклали шлюб 19.11.1983 року.

Як вбачається із довідки Шевченківською районною в місті Києві державної адміністрації від 29.07.2020, ОСОБА_4 (син відповідачки) та ОСОБА_3 (відповідачка) зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , з 29.09.1987 року.

Згідно із свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4 , сторони розірвали шлюб 15.10.1991 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 30.03.2005, квартира АДРЕСА_3 належить позивачу на праві приватної власності.

Після розірвання шлюбу відповідачка залишилась проживати у вищевказаній квартирі.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування квартирою. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК УРСР.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Ухвалюючи рішення в даній справі суд враховує те, що хоч подружні стосунки між позивачем та відповідачкою припинилися, ОСОБА_3 продовжила проживати у даній квартирі, тобто з 1991 року. При цьому, сплачувала комунальні платежі та доглядала за квартирою. Що не було спростовано позивачем належними та допустимими доказами, крім свідчень самого позивача.

Також, суд бере до уваги те, що відповідачкою у березні 1994 року було сплачено «погашення ссуди» за квартиру, з якої позивач просить виселити.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до довідки № 302 від 26.06.2020 виданої Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку з 26.10.1987 року, порядок забезпечення як першочерговий.

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що сплата заборгованості ОСОБА_4 за постачання гарячої води та за опалення за 2020 рік, не може свідчити про те, що відповідачка ухиляється від сплати комунальних платежів, оскільки по-перше, ОСОБА_4 є сином відповідачки та зареєстрований у даній квартирі, а по-друге, як було встановлено у судовому засіданні, в кінці 2020 року позивачем було замінено замки у спірній квартирі, чим фактично позбавлено можливості відповідачки у користуванні даною квартирою.

Також слушними є заперечення відповідачки про те, що позивачем не доведено, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні майном.

При ухваленні рішення судом враховано і те, що позивач має і інше житло в якому він і проживає.

За таких умов, дотримуючись справедливого балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування квартирою, суд ухвалює рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування квартирою та виселення - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: