Справа № 183/5578/20
№ 2/183/1266/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 травня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
за участю секретаря судового засідання Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявленого позову позивач посилаються на те, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 17.08.2017 року був укладений договір дарування означеного вище житлового будинку, відповідно до умов якого позивач прийняла безоплатно у власність нерухоме майно, яке належало дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.11.1988 року.
У вказаному будинку, свого часу були зареєстровані дружина ОСОБА_2 ОСОБА_3 та її двоє дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які відповідно до умов укладеного договору дарування, не являлися членами сім`ї, що мали право на особистий сервітут.
Крім того, позивач зазначає, що з 06.10.2020 року зареєстрована у будинку та проживає в ньому.
Відповідачі по справі не проживають у зазначеному будинку, починаючи з 2015 року, але до цього часу залишаються зареєстрованими у вищевказаному будинку і добровільно зніматися з реєстрації відмовляються, спроб на вселення в будинок вони не вчиняли, їх особистих речей в будинку немає, витрат на тримання будинку відповідачі не несуть.
Реєстрація відповідачів у належному їй на праві власності будинку порушує її права вільно розпоряджатися належним їй майном, тому позивач змушена звернутися до суду з зазначеним позовом.
Представник позивача в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала.
Відповідач ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні позов не визнала, не спростовувала, що фактично проживає за іншої адресою, відзив на позов не подала, в судове засідання повторно не з`явилася.
Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи.
Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 24).
09 листопада 2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява.
Ухвалою суду від 27.04.2021 року призначено розгляд справи по суті.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 17.08.2017 року укладено договір дарування, що був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`євою Я.С, зареєстрований в реєстрі за № 1238, у відповідності до якого ОСОБА_1 прийняла безоплатно у власність житловий будинок АДРЕСА_2 . (а.с. 12-13).
У вказаному будинку зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою, видано виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району (а.с. 7).
Як вказує у своєму позові позивач, на цей час відповідачі залишаються зареєстрованими у будинку АДРЕСА_1 , і добровільно зніматися з реєстрації відмовляються.
Зазначені обставини не спростовувала і відповідач ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні.
Правовідносини що виникли між новим та попереднім власником будинку ОСОБА_6 щодо припинення права користування житловим будинком врегульовані наступними нормами закону.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно ч. 1 ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Однак, ніякого договору найму житлового приміщення між позивачами та відповідачами не укладалося.
Суду подано акт від 01.10.2020 року, складений депутатом сільської ради в присутності сусідів, у відповідності до якого, відповідачі зареєстровані, однак не проживають у будинку АДРЕСА_2 (а.с. 8).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові позивач, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, оскільки внаслідок укладення договору дарування права власника спірного домоволодіння припинені, а інші відповідачі не являються членами її сім`ї, останні не мають угоди з новим власником спірного житла на проживання, тобто з ОСОБА_1 , то відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 втратили право користування житловим приміщенням у вказаному будинку.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідачі, не проживаючи в даному житловому будинку, втратили право користування ним, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_2 .
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.